Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

Позовні вимоги. [PERSON] , 27.04.2023 року (вх. № 8601) звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із позовом, у якому просить визнати протиправними дії відповідача по невиконанню ним вимог законодавства стосовно права позивача, як споживача послуг пільгового перевезення пасажирів, стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у сумі 3 000 грн. 00 коп. та стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 15 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 03.02.2023 року о 12 год. 00 хв. він як учасник бойових дій, скористався послугами перевезення пасажирів за маршрутом № 10 у м. Львові, номерний знак тролейбуса [NUMBER] . Під час посадки останній пред`явив водію посвідчення учасника бойових дій та повідомив що відповідно до законодавства має право на пільговий проїзд. Проте, водій [PERSON] відмовив йому у пільговому перевезенні на змусив придбати проїзний квиток № 370247. У той же день, позивач звернувся на Урядову «гарячу» лінію, з приводу виникнення спірної ситуації. У відповідь на звернення, було отримано відповідь, з якої вбачається, що з водієм, який був за кермом автотранспорту з номерним знаком [NUMBER] , проведено виховну роботу, на покращення роботи у майбутньому. Також керівництвом автопідприємства ЛК АТП № 1, було принесено вибачення за завдані незручності. Таким чином, ЛК АТП № 1 визнало свою вину щодо неналежного обслуговування на маршруті № 10 у м. Львові. 27.03.2023 року позивач звернувся до відповідача з вимогою щодо відшкодування матеріальних збитків у сумі вартості проїзд, а саме 15 грн. 00 коп. та виплати моральної шкоду у розмірі 3 000 грн. 00 коп. Станом на день подачі позовної заяви жодної відповіді позивач не отримував. Таким чином, звернувся до суду за захистом своїх прав. Рух справи в суді. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю - Галайко Н. М. (а.с. 10). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.05.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 12). Позиція сторін по справі. У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Так, суд зазначає, що згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Встановлені судом фактичні обставини справи. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивача реалізувати законне право на безкоштовний (пільговий) проїзд в маршрутах загального користування та отримання безпідставної відмови у пільговому перевезенні. Так, судом встановлено, що копією посвідчення Управління персоналу штабу Військової частини [NUMBER] серії [NUMBER] стверджується, що [PERSON] має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (посвідчення видане 16.07.2016 року, безтермінове і дійсне на всій території України) (а.с. 5). До матеріалів справи долучено копію разового квитка для проїзду в автобусі ЛК АТП № 1 (тип МА-І) АЛПГ 15 № 370213 номіналом 15 грн. (а.с. 6). Із копії листа Управління транспорту Департаменту міської мобільності та вуличної інфраструктури ЛМР № 3702-вих-21517 від 23.02.2023 року вбачається, що [PERSON] було проінформовано щодо його звернення на урядову гарячу лінію, реєстраційний індекс ОР-15190456 щодо порушення прав у пільговому перевезенні пасажирів водієм автобусного маршруту № 10. Із зазначеного листа, у тому числі вбачається, що Управління транспорту звернулося до ЛК АТП № 1, яке обслуговує маршрут № 10, з вимогою надати відповідні роз`яснення. Так, керівництво автопідприємства інформувало, що з водієм [PERSON] , який 03.02.2023 року працював на маршруті № 10 за кермом автобуса, державний номер [NUMBER] , проведено виховну роботу, на покращення роботи у майбутньому, щодо чіткого дотримання ним Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, особливу увагу наголошено на належному обслуговуванні пільгових категорій пасажирів. Керівництво автопідприємства принесло свої вибачення (а.с. 7). Копією письмової претензії від 27.03.2023 року стверджується, що [PERSON] звертався до ЛК АТП № 1 з вимогою компенсації завданої йому моральної шкоди у сумі 3 000 грн. (а.с. 8). Застосоване судом законодавство. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про автомобільний транспорт» соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства. Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати. Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. За змістом абзацу 4 частини 2 вищевказаної статті документом для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток. Згідно зі ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка. Постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18.02.1997 року затверджено Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (далі - Правила), які визначають порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях і є обов`язковими до виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами. Пунктами 145, 148, 158, 160 зазначених Правил встановлено, що перевізник зобов`язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Водій автобуса має право не допускати до поїздки пасажирів, які не мають квитків або не пред`являють посвідчення встановленого зразка, що підтверджує право на пільги щодо оплати проїзду, перебувають у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, порушують громадський порядок, мають при собі небезпечні вантажі, зокрема, легкозаймисті, вибухонебезпечні і такі, що можуть забруднити транспортний засіб чи одяг пасажирів. Пасажир автобуса зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, квиток (квитанцію) на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку. Додатково варто зазначити, що п. 41 Правил передбачено, що у разі відсутності у пасажира документа на проїзд, а за наявності у нього пільги на проїзд-документа, що підтверджує право на пільговий проїзд, пасажир вважається таким, що не має права на проїзд. Отже, зазначеними нормами чітко встановлено, у яких випадках перевізник може відмовити у наданні послуг з перевезення. Пунктом 7 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема - безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Також, згідно правових позицій Конституційного Суду України, наведених зокрема у рішеннях від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (ст. 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається. Оцінка доказів та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності у цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Надаючи оцінку доказам у справі, суд вважає аргументи сторони позивача належним чином обґрунтованими та мотивованими. Враховуючи наведене, суд вважає вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо невиконання вимог законодавства стосовно прав позивача, як споживача послуг пільгового перевезення пасажирів та про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 15 грн. 00 коп. підставними та такими, що підлягають задоволенню. Щодо заявленої позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд вважає необхідним зазначити наступне. Так, згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3, 9 своєї Постанови № 4 від 31.03.1995 року із відповідними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач у ході розгляду справи довів, що внаслідок безпідставної відмови у безоплатному (пільговому) проїзді йому була завдана моральна шкода, яка полягає у переживаннях, душевному та фізичному болю, психологічному дискомфорті, приниженні його гідності, що призвело до зміни звичного способу його життя та потребувало додаткових зусиль для його відновлення. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме: невизначеність ситуації за результатами поданих ним скарг у компетентні органи, стурбованість і тривоги через те, що ситуація триває довго (2020-2022 роки), глибоке відчуття несправедливості. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги п. 6.4 Методичних рекомендацій листа Мінюсту від 13.05.2004 року № 35-13/797 «Відшкодування моральної шкоди», у яких зазначено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. З урахуванням ступеня вини відповідача, наслідків, що настали, зокрема, моральних страждань, яких [PERSON] зазнав у зв`язку з порушенням його прав з вини відповідача, розмір відшкодування моральної шкоди слід задовольнити у повному обсязі, а саме у розмірі 3 000 грн. 00 коп. Суд вважає таке відшкодування достатнім, що, на переконання суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судові витрати по справі. На підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Так, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Задовольняючи позовні вимоги, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у розмірі 1 073 грн. 60 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved