Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі - ТОВ «ФК «ЄАПБ» ) звернулось до суду з позовом до [PERSON] у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 16.10.2013 в розмірі 19298 грн., яка складається з наступного: 9000 грн. - заборгованість за основним боргом; 1 грн. - заборгованість за відсотками; 7747 грн. - заборгованість за комісією, 2500грн. - штрафи, пені; стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 17.12.2012 в розмірі 14799,73 грн., яка складається з наступного: 12456,9 грн. - заборгованість за основним боргом; 1638,93 грн. - заборгованість за відсотками; 653,97 грн. - заборгованість за комісією, 50 грн. - штрафи, пені. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Актабанк» (надалі - ПАТ «Актабанк») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №17882, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 13 000 грн. шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. Крім того, 16 жовтня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та відповідачем укладено кредитний договір №0862247002/Т/972119, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 12000 грн. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір про відступлення прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «Актабанк» відступило позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ» належне йому право вимоги до позичальників (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі), які зазначені у Додатку №1 до Договору, у тому числі й до відповідача [PERSON] . Відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами не виконав, у зв`язку із чим має заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором від 17.12.2012 в розмірі 14799,73 грн. та за кредитним договором від 16.10.2013 в розмірі 19298 грн.. Ухвалою суду від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Розпорядження керівника апарату суду від 08.05.2023 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи з підстав: звільнення з посади судді [PERSON] у зв`язку із поданням заяви про відставку. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 травня 2023 року для розгляду даної справи визначено суддю Оладенко О.С. Ухвалою від 10 травня 2023 року справу прийнято до провадження суддею Оладенко О.С. З урахуванням правил ст. 19, ст. 274, ч.7 ст. 277 ЦПК України дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, а тому судом призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідачем 02.06.2023 подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач просить відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивачем не подано належних та допустимих доказів того, що він набув права вимоги за кредитним договором від 16.10.2013 та від 17.12.2012, витяг з додатку до договору відступлення права вимоги не містить підпису ПАТ «Актабанк». Також матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача про відступлення права вимоги за кредитним договором. Позивачем не надано детального розрахунку складових заборгованості, яку просить стягнути. Позивач звернувся до суду з позовом за межами строку позовної давності, оскільки відповідач припинив сплату заборгованості з жовтня 2014 року і саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права. В матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 17 грудня 2012 року між ПАТ «АктаБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №17822 про відкриття та обслуговування кредитного ліміту по картковому рахунку, за умовами якого Банк на картковий рахунок відповідача № [NUMBER] надав кредитний ліміт у розмірі 13000 грн. на з 17 грудня 2012 року на 12 місяців. Сторони домовились, що у разі належного виконання клієнтом зобов`язань за договором, банк може подовжити строк дії кредитного ліміту без укладання додаткових угод /а.с.18-20/. Банк виконав свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором. Факт отримання кредитних коштів відповідач не заперечував. У відзиві посилався на те, що припинив виконувати кредитні зобов`язання з жовтня 2014 року. На погашення кредиту між ПАТ «АктаБанк» та [PERSON] було встановлено графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредитного ліміту /а.с.25/. В порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим за кредитним договором від 17 грудня 2012 станом на 23 березня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 14799,73 грн., яка складається з наступного: 12456,9 грн. - заборгованість за основним боргом; 1638,93 грн. - заборгованість за відсотками; 653,97 грн. - заборгованість за комісією, 50 грн. - штрафи, пені (а.с.35,41). Крім того, 16 жовтня 2013 року між ПАТ «Актабанк» та [PERSON] укладено договір №0862247002/Т/972119 на споживчі потреби, згідно умов якого, останній отримав грошові кошти у сумі 12 000 грн., з процентною ставкою у розмірі 0,01 % річних, яка включається в суму щомісячного платежу. Кредитні кошти надано до 15 жовтня 2016 року, які позичальник зобов`язався повернути шляхом сплати щомісячного платежу у сумі 723,39 грн. Крім того, позичальник зобов`язався сплачувати щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 3,25 % від суми позики та включається до суми щомісячного платежу (а.с. 5-6). 16 жовтня 2013 року відповідачем були отримані від ПАТ «Актабанк» кредитні кошти у сумі 12 000 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки, яка містить підпис отримувача (а.с.13), та не спростовано відповідачем. 23 березня 2018 року між ПАТ «Актабанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір № 2 про відступлення прав вимоги (а.с. 39-40). Згідно витягу з додатку № 1 до договору № 2 про відступлення прав вимоги від 23 березня 2018 року Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, ПАТ «Актабанк» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги за кредитним договором №17822 від 17 грудня 2012 року та №0862247002/Т/972119 від 16 жовтня 2013 року; позичальник - [PERSON] (а.с. 41). Доводи відповідача про те, що зазначений витяг не підписано представником ПАТ «Актабанк» суд відхиляє, оскільки суду надано не повний додаток до договору відступлення, а лише витяг до нього. При цьому, ТОВ «ФК «ЄАПБ», як сторона договору відступлення, не позбавлений права робити витяги із повного тексту цього документа та засвідчувати його частину шляхом складання витягу. На підтвердження факту переходу права вимоги до нового кредитора позивачем надано протокол електронного аукціону та платіжне доручення про оплату придбаного лоту за цим протоколом (а.с.37,38). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з наведених положень Закону та встановлених судом обставин, «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором кредитним договором №17822 від 17 грудня 2012 року та №0862247002/Т/972119 від 16 жовтня 2013 року до позичальника [PERSON] . Суд не погоджується з доводами відповідача про відсутність у нього зобов`язань з повернення кредитних коштів через неналежне повідомлення про зміну кредитора з огляду на наступне. На підтвердження виконання обов`язку нового кредитора повідомити боржника про зміну кредитора позивачем надано лист вих.№002407097 від 27 березня 2018 року, адресований [PERSON] , в якому міститься повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості по кредитному договору №1782215 від 17 грудня 2012 року та включення персональних даних до бази персональних даних (а.с.36). Відомості про отримання цього повідомлення позичальником в матеріалах справи відсутні, а тому у суду відсутні підстави вважати, що таке повідомлення направлено на адресу позичальника. За договором №0862247002/Т/972119 від 16 жовтня 2013 року такого повідомлення позивачем не надано. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач не надав жодного доказу того, що належним чином виконав зобов`язання з повернення кредитних коштів первісному кредитору. Згідно розрахунком заборгованості за кредитним договором №0862247002/Т/972119 від 16 жовтня 2013 року за період з 23 березня 2018 року по 30 вересня 2019 року у [PERSON] наявна заборгованість за вказаним кредитним договором у сумі 19298 грн., яка складається з наступного: 9000 грн. - заборгованість за основним боргом; 1 грн. - заборгованість за відсотками; 7747 грн. - заборгованість за комісією, 2500грн. - штрафи, пені (а.с. 35). При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено позовні вимоги в межах суми та складових, які зазначено у витягу з додатку №1 до договору №2 про відступлення права вимоги (а.с.41), тобто у розмірі вимог, які мав первісний кредитор. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. З інформацією про умови кредитування відповідач був обізнаний, про що свідчить його підпис у договорі, графіку погашення. Судом встановлено, що відповідач, отримавши від банку кредитні кошти у встановлений договором строк їх не повернув, а відтак, виходячи з положень частини другої статті 530 ЦК України, наявні підстави вважати, що права позивача були порушені у зв`язку з чим, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основним боргом та процентами. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу, пені суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Як зазначає позивач, за договором від 17 грудня 2012 року штрафи та пені складають 50 грн., а за договором від 16 жовтня 2013 року штрафи та пені складають 2550 грн. Згідно п.3.16 договору від 17 грудня 2012 року банк обчислює штраф в розмірі 50 грн. за неналежне (не в строк, не в повномі обсязі) виконання обов`язку клієнтом по сплаті частини основного боргу по кредитному ліміту. У відповідності до п. 5.1. кредитного договору від 16 жовтня 2013 року, у разі прострочення позичальником строків погашення щомісячного платежу/частини щомісячного платежу банк має право вимагати від клієнта сплати штрафу у розмірі 150 (сто п`ятдесят) гривень; за кожний прострочений щомісячний платіж або його частину на строк більше 5 (календарних) днів при сумі простроченого щомісячного платежу більше 15 (п`ятнадцяти) грн. Отже, штраф відповідачу нараховано за порушення строків погашення щомісячного платежу. Крім того, зі змісту законодавчого визначення пені вбачається, що вона нараховується саме за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Тобто і пеню, і штраф нараховано за одне й те саме порушення - недотримання строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічний висновок щодо одночасного стягнення штрафу та пені наведений у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15, від 06 лютого 2019 року у справі № 523/12978/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 296/9078/15, від 23 січня 2019 року у справі № 164/620/15, від 10 січня 2019 року у справі № 308/4948/14. При цьому суд позбавлений можливості стягнути лише один з видів неустойки - штраф або пеню. Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить відомості про нарахування штрафу та пені в одній колонці, позовна заява не містить вимог з деталізацією відомостей про те, що з заявлених 50 грн. та 2550 грн. є штрафом, а що - пенею. Крім того, стягуючи один з платежів на власний розсуд, суд порушить принцип диспозитивності, передбачений ст.13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи в межах заявлених вимог. Оскільки позивачем заявлено позовну вимогу про стягнення штрафу та пені, які не можуть бути одночасно стягнуті, позов в цій частині не може бути задоволений. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача комісії за супроводження кредиту (653,90 грн. за договором від 17.12.2012 та 7747 грн. за договором від 16.10.2013) суд враховує наступне. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до абзацу 3 частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», редакція якої діяла на час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У п.2.1.2 договору від 16 жовтня 2013 року сторони погодили, що позичальник сплачує банку щомісячну комісію за супроводження кредиту в розмірі 390 грн., що розраховується як 3,25% від суми кредиту та включається в суму щомісячного платежу. Відповідно до п.2.5 договору від 17 грудня 2012 року сторони встановили щомісячну комісію за обслуговування кредитного ліміту у розмірі 1% від суми встановленого на картковий рахунок кредитного ліміту. Враховуючи наведені положення Закону, суд не погоджується з нарахуванням позивачем заборгованості з урахуванням положень п.2.1.2 договору від 16 жовтня 2013 року та п.2.5 договору від 17 грудня 2012 року, оскільки супроводження кредиту та обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Положення пунктів 2.1.2 та 2.5 кредитних договорів щодо сплати позичальником комісії за супроводження кредиту та комісії за обслуговування кредиту суперечать нормам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є нікчемними, а відтак не можуть застосовуватись, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Посилання відповідача у відзиві на позов на те, що позивач звернувся до суду з даною позовною заявою поза межами строку позовної давності, є безпідставним, виходячи з наступного. Згідно ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Відповідно до п.5.1 кредитного договору від 17 грудня 2012 року «Відповідальність сторін», термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та/або штрафів за вказаним договором встановлюється сторонами у 10 років. Аналогічні строки позовної давності сторони узгодили у п.5.3 кредитного договору від 16 жовтня 2013 року. З позовною заявою ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулась до суду у листопаді 2019 року, таким чином, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду в межах строку на звернення до суду з позовною заявою. Суд критично оцінює посилання відповідача у відзиві на позов на те, що розмір заборгованості не підтверджено, оскільки докази на підтвердження виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором матеріали справи не містять. Зважаючи на вищенаведене, та за урахуванням того, що на виконання ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, суд вбачає підстави для задоволення позову та присудження до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 17 грудня 2012 року у сумі 14095,83 грн., яка складається з: 12456,9 грн. - основного боргу, 1638,93 грн. - заборгованості за процентами, а також заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2013 року у сумі 9001 грн. яка складається з: 9000 грн. - основного боргу, 1грн. - заборгованості за процентами. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про стягнення боргу у розмірі 34097,73 грн., за якою сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. Оскільки судом задоволено позовні вимоги на суму 23096,83 грн., з відповідача слід стягнути 1301,23 грн. витрат, понесених позивачем на сплату судового збору, що буде пропорційно задоволеній частині позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial