Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

05.05.2023 позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок. Позов мотивували тим, що житловий будинок по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, голова якого [PERSON] . Крім нього в будинку проживали та були зареєстровані його дружина [PERSON] , [PERSON] мати дружини, [PERSON] його син та [PERSON] його дочка. [PERSON] померла [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина на її 1/5 частку даного житлового будинку. Заповіту вона не залишила, до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Спадщину після смерті [PERSON] прийняла її дочка, позивачка по справі, [PERSON] , оскільки проживала з нею разом. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на 1/5 частку житлового будинку по [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, яким все своє майно заповідав свої дружині, позивачці по справі, [PERSON] . При зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових прав позивачка отримала відмову, оскільки житловий будинок по [ADDRESS] відноситься до суспільної групи господарств колгоспний двір, тому неможливо встановити частки спадкового майна спадкодавця. Позивачі в підготовче судове засідання не з`явились, від представника надійшла заява про розгляд справи без його та позивачів участі, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач, в особі селищного голови Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області в підготовче судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника, позов визнає. Згідно з ч.ч. 3-4 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч.3 ст.211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.06.2007 (а.с.6). Відповідно довідки №33/5-02-24 від 31.03.2023 Шатурського старостинського округу Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області, померла [INFO] [PERSON] на день смерті постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею на день смерті та протягом 6 місяців з дня смерті за вказаною адресою проживали та були зареєстровані: [PERSON] дочка, [PERSON] - онук, [PERSON] - [PERSON] (позивачі по справі), [PERSON] зять, [PERSON] не родич, [PERSON] правнук, [PERSON] правнук. (а.с.11). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.10.2014 вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.5). Відповідно довідки №34/5-02-24 від 31.03.2023 Шатурського старостинського округу Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області, померлий [INFO] [PERSON] на день смерті постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті та протягом 6 місяців з дня смерті за вказаною адресою проживали та були зареєстровані: [PERSON] друдина, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка (позивачі по справі), [PERSON] невістка, [PERSON] внук, [PERSON] внук. (а.с.12). Відповідно довідки №75 від 06.04.2023 Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області житловий будинок по [ADDRESS] станом на 15.04.1991 відносився до типу колгоспного двору. На вказану дату в цьому дворі були зареєстровані: [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] позивачі по справі (а.с.10). З довідки, виданої КП «Ніжинське МБТІ» Чернігівської обласної ради №722 від 22.09.2015 вбачається, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 зареєстровано за колгоспним двором, голова якого [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, видане виконкомом Ніжинської районної ради 22.10.1991 на підставі рішення від 12.07.1989 №153 (а.с.9). До кінця 2012 року питання переведення колгоспного двору до категорії двору, що належить громадянину, з видачею свідоцтва про право власності на будинок, вирішувалося органами місцевого самоврядування, а КП «Ніжинське бюро технічної інвентаризації» виготовляло документи про право власності і реєструвало будинок за громадянином. Тепер БТІ не мають такого права і як результат право приватної власності на будинок, який є складовою частиною колгоспного двору, може бути визнане тільки судовим рішенням. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Таким чином, станом на 15 квітня 1991 року такими, що не втратили право на майно колгоспного двору вважалися всі особи, що мешкали та були прописані в домоволодінні розташованому за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункті «г» пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Отже, житловий будинок було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства як власність колгоспного двору. Таким чином, право власності на житловий будинок як майно колгоспного двору після припинення колгоспних дворів в Україні перетворилося на спільну часткову власність членів припиненого колгоспного двору в рівних частинах по 1/5 частці кожного. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію ЗУ «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належало право власності на 1/5 частину майна у колгоспному дворі кожному, як їх члену, що не втратили право на частку в їх майні. Позивач [PERSON] спадщину після смерті [INFO] [PERSON] прийняв, що підтверджується копією спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.42-53). Позивач [PERSON] спадщину після смерті [INFO] [PERSON] прийняла, що підтверджується копією спадкової справи, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.54-70). З постанови приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Бублика В.М. від 06.04.2023 вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок по [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що відповідно правового документу будинок належить колгоспному двору, тому неможливо встановити частки спадкового майна спадкодавця (а.с.17). Статтями 1216, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ч.1\~ст.1268\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню.

Outcome: approved