Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив стягнути з Акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь [PERSON] грошові кошти (майно) набуте АТ без достатньої правової підстави у сумі 25165,37, в т.ч. 3% річних та індекс інфляції, а також судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2021 року задоволено позов [PERSON] задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2514 приватного нотаріуса ІМНО Київської області Кондратюк В.С., виданий 15.08.2019 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 14639,80 грн. та стягнуто судові витрати. 10.08.2021 року вказане рішення набрало законної сили. Протягом часу грудень 2019 року - вересень 2020 року бухгалтерією Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор» де працює позивач, на користь відповідача із заробітної плати позивача було відраховано 18103,78 грн. 19.08.2022 року після набрання рішенням законної сили позивач направив відповідачу вимогу у якій просив повернути йому грошові кошти в сумі 23349,56 грн., в тому числі основний борг, 3% річних та індекс інфляції. Проте, вимога позивача виконана не була, у зв`язку з чим позивач просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2023 року позовну заяву залишено без руху. 20.02.2023 року від позивача на виконання вимог ухвали суду від 15.02.2023 року надійшло клопотання про долучення доказів у справі. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 06.03.2023 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. 17.03.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу стягнуті кошти у зв`язку з визнанням виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Також, від відповідача надійшли пояснення в яких він просив врахувати, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 07.02.2023 року № 49-рш/БТ «Про віднесення АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "БАНК ФОРВАРД" до категорії неплатоспроможних» а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) від 07.02.2023 року №155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ "БАНК ФОРВАРД" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку, розпочато процедуру виведення з ринку АТ "БАНК ФОРВАРД" (далі - Банк) шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 08.02.2023 року по 07.03.2023 року (включно). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу м. Києва знаходилось виконавче провадження №60304715 щодо стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» суми боргу. Виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса ІМНО Київської області Кондратюк В.С. від 15.08.2019, зареєстрований в реєстрі за №2514 про стягнення боргу в сумі 14639,80 грн. 28.11.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника [PERSON] . В процесі примусового виконання вищезазначеного виконавчого документу приватним виконавцем за рахунок примусового списання коштів з доходу позивача, було стягнуто заборгованість, витрати на проведення виконавчих дій в сумі 2000,00 грн., основну винагороду приватного виконавця в сумі 1463,98 грн., що підтверджується довідкою Адміністрації державної установи «Черкаський слідчий ізолятор» №35 від 21.09.2020 року. Постановою приватного виконавця від 13.01.2021 року закінчено виконавче провадження у зв`язку з виконанням виконавчого документу та знято арешт з коштів боржника, а також скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2021 року задоволено позов [PERSON] задоволено та визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №2514 приватного нотаріуса ІМНО Київської області Кондратюк В.С., виданий 15.08.2019 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості в розмірі 14639,80 грн. та стягнуто судові витрати. Рішення набрало законної сили. Позивач просив стягнути з стягнути з Акціонерного товариства «Банк Форвард» на користь [PERSON] грошові кошти (майно) набуте АТ без достатньої правової підстави у сумі 25165,37, в т.ч. 3% річних та індекс інфляції, на що слід зазначити наступне. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19). В свою чергу, виконавчий лист/наказ суду видається за результатами судового розгляду та є виконавчим документом для примусового виконання судового рішення. В разі визнання виконавчого напису нотаріуса або іншого виконавчого документу, таким що не підлягає виконання повинна відбутися реституція сторін, тобто повернення в першочерговий стан. Частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17). Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Крім того згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17). Отже для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі (аналогічний висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.08.2018 у справі № 334/2517/16-ц та від 13.01.2021 у справі № 539/3403/17). Подібний висновок також сформульовано у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/16334/19. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. В рамках даної справи, рішенням суду виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом визнано таким, що не підлягає виконанню, а отже суд приходить до висновку, що отримані стягувачем на підставі вказаного виконавчого напису кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані відпала. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі №910/1531/18 (ЄДРСРУ № 80308663) та від 28 січня 2020 року Верховним Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/16664/18 (ЄДРСРУ № 87214786). Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17. Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Однак, позивачем невірно визначено строк нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10.03.2021 року набрало законної сили 16.04.2021 року, а тому з наступного дня підлягають нарахуванню 3% річних та інфляційні втрати. Крім того, сума на яку підлягають дані нарахуванню становить 14639,80 грн., а не 18103,78 грн. як зазначає позивач, оскільки саме та сума була перерахована за виконавчим написом, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню на користь АТ «Банк Форвард». Згідно розрахунку проведеного судом 3% річних за період з 17.04.2021 року по 24.01.2023 року (дата по яку просить позивач) становлять 779,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 4976,29 грн. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави в сумі 14639,80 грн., 3% річних в сумі 779,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 4976,29 грн. В той же час, позивач не надав суду доказів, що він оскаржував постанови приватного виконавця, зокрема про стягнення з боржника основної винагороди, а тому суд приходить до висновку, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва на відповідній правовій підставі були отримані кошти як витрати виконавчого провадження та основна винагорода приватного виконавця. Крім того, винагорода приватного виконавця стягнута не на підставі виконавчого напису, який визнаний таким, що не підлягає виконанню. Також, суд вважає за доцільне відмовити в частині задоволення позовних вимог про стягнення витрат виконавчого провадження та виконавчого збору, оскільки вказані кошти були зараховані до державного бюджету, а тому відповідачем за таким позовом має бути Відділ виконавчої служби (приватний виконавець), а позивачем визначено лише одного відповідача, а тому заявлені ним в цій частині вимоги з неналежним суб`єктним складом не підлягають задоволенню. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, в той же час суду не надано доказів скасування постанов приватного виконавця, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. З урахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору 1073,60 грн.

Outcome: partial