Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про відсторонення його від роботи і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.11.2021 по 28.02.2022 року. В обґрунтування позову зазначив, що працює в НЮУ ім. Ярослава Мудрого з 1982 року, та визнаний ветераном праці. Зараз перебуває з відповідачем у трудових відносинах на підставі трудового договору від 09.11.2020 року, який діє до 30.06.2024 року, і обіймає посаду доцента кафедри кримінального права №1. 05 листопада 2021 р. позивач був попереджений про можливе відсторонення його від роботи в разі відмови або ухилення від проведення щеплень проти COVID-19. Позивач заявив, що не буде вакцинуватися, тому що вже перехворів на хворобу COVID-19 без звернення до лікарів і вже має у зв?язку з цим природний імунітет від цього захворювання. 09 листопада 2021 р. ректором НЮУ імені Ярослава Мудрого був виданий Наказ № 427-К про відсторонення [PERSON] від роботи без збереження виплати заробітної плати з 10 листопада 2021 р., з яким останній був ознайомлений 10 листопада 2021 р. Зазначений наказ від 9 листопада 2021 р. № 427-К вважає таким, що є незаконним і таким, що не відповідає принципу верховенства права, та що внаслідок зазначеного незаконного (неправомірного) Наказу та здійснення на його підставі незаконного (неправомірного) відсторонення позивача від роботи незаконно (неправомірно) був позбавлений з 10 листопада 2021 року і до 28 лютого 2022 року фактичної можливості працювати відповідно до трудового договору і отримувати за це заробітну плату. Особливо важливе значення для визнання оскаржуваного наказу незаконним, на думку позивача, має той факт, що в період з 25.10.2021 року по 26.12.2021 року на всіх курсах за денною формою навчальні заняття, інші форми навчальної роботи, включаючи індивідуальні консультації, здійснювалися виключно онлайн із використанням дистанційних форм за затвердженим розкладом. Так, на момент видання наказу №427-К від 09.11.2021 року позивач виконував лекції, практичні заняття та деякі інші роботи в дистанційній формі в домашніх умовах, що не могло призвести до зараження працівників та (або) поширенню інфекційної хвороби COVID-19. У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та зазначила, що наказ про відсторонення позивача від роботи є законним та таким, що відповідає п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та впровадження обмежувальних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2» в редакції з урахуванням змін, що набрали чинності 26 жовтня 2021 року. Також вказала, що 05 листопада 2021 року позивачу було вручено Повідомлення № 125 «Про обов?язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 та запропоновано в строк до 08 листопада 2021 року надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або надати довідку про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19. Повідомлення № 125 «Про обов?язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» позивач отримав особисто 05.11.2021 року, що підтверджується його власноручним підписом та яке надано позивачем до позовної заяви. Позивач, будучи працівником закладу освіти, підлягає обов?язковому щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У строк до 08 листопада 2021 року доказів того, що позивач має медичні протипоказання до щеплення, не надав університету, що стало підставою для відсторонення позивача від роботи у відповідності до вимог ст. 46 Кодексу законів про працю України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Прийняття наказу від 09.11.2021 № 427-К про відсторонення від роботи позивача було пов?язано з поведінкою та рішенням саме позивача, який ухиляється від щеплення передбаченого постановою КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 (зі змінами), наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2020 року № 1645-III, а тому є обґрунтованим і законним, так як ґрунтувалося на вимогах чинного законодавства. Щодо наказу ректора про перехід до дистанційної форми навчання зазначила, що така форма навчання передбачалася для студентів, а робота викладачів не була переведена у дистанційний формат. Також, вказала, що позивач за період з 01.11.2021 року по 28.02.2022 року вільно проходив на територію університету, що підтверджується звітом про прохід через контрольні точки (турнікети), чим ніс пряму загрозу життю та здоров`ю інших людей. У відповіді на відзив позивач вказав, що посилання представника відповідача на те, що дистанційна форма навчання була встановлена лише для студентів не відповідає дійсності і суперечеть тексту самого наказу. Також зазначив, що на момент відсторонення його від роботи він виконував всю навчально роботу за затвердженим розкладом виключно в дистанційному режимі в програмі «ZOOM», а відтак можливість зараження або поширення позивачем інфекційної хвороби повністю виключається. Робіт, які б потребували його присутності в приміщенні університету позивач не виконував, а відвідував він університет вже після його відсторонення від роботи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що наказ про відсторонення позивача від роботи прийнятий на підставі вимог законодавства. Суд, заслухавши думку учасників справи, розглянувши матеріали справи та дослідивши докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що наказом № 454-К [PERSON] прийнято на посаду асистента кафедри кримінального права Харківського юридичного університету з 17.12.1984 року (а.с. 23, 25-28). Між ректором НЮУ імені Ярослава Мудрого та [PERSON] 09 листопада 2020 року укладено трудовий договір, згідно з яким [PERSON] виконує на умовах цього договору покладені на нього обов`язки доцента кафедри кримінального права № 1 по 30 червня 2024року (а.с. 29). Наказом ректора НЮУ імені Ярослава Мудорого № 753-С від 22.10.2021 року прийнято рішення: в період з 25.10.2021 року по 15.11.2021 року на всіх курсах за денною формою навчальні заняття, інші форми навчальної роботи, включаючи індивідуальні консультації, (окрім занять за програмою підготовки офіцерів запасу) здійснювати виключно онлайн із використанням дистанційних форм за затвердженим розкладом (а.с. 33). В подальшому дистанційна форма навчання неодноразово продовжувалася наказами ректора, зокрема, до 26.12.2021 року (а.с.33-36). 05 листопада 2021 року [PERSON] ознайомлено із Повідомленням № 125 «Про обов?язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» та попереджено про те, що в строк до 08 листопада 2021 року необхідно надати документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або надати довідку про абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (а.с. 30). Наказом ректора НЮУ імені Ярослава Мудрого від 09.11.2021 № 427-К доцента кафедри кримінального права № 1 [PERSON] відсторонено від роботи з 10листопада 2021 року, у зв`язку із відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 на строк до усунення вказаних причин. На час відсторонення від роботи працівників оплата праці не проводиться (а.с. 31). Наказом ректора № 85-К від 14.03.2022 року викладачів та працівників, які раніше були відсторонені від роботи допущено до роботи з 01.03.2022 року і до завершення воєнного стану. Відповідно до\~статті 1 Конституції\~Україна (далі - Конституція) Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно зі\~статтею 8\~Конституції України\~\~в Україні\~визнається і\~діє принцип\~верховенства права. Конституція\~України має\~найвищу юридичну\~силу.\~Закони та\~інші нормативно-правові\~акти приймаються\~на основі\~Конституції України\~і повинні\~відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Пунктом 1 частини 3 статті 2 ЦПК України закріплено, що одним із основних принципів (засад) цивільного судочинства є верховенство права. Статтею 43 Конституції\~кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої\~статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці. Незалежно від підстав виникнення трудових правовідносин держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для реалізації трудових правовідносин на рівні закону, а відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод працівника. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів\~Конституції України\~та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності\~Конституції України\~(конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019). Трудові відносини в Україні врегульовані\~КЗпП України\~(ст. 1).\~Статтею 21 КЗпП України\~(далі Кодекс) проголошена рівність трудових прав громадян та заборонена будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема обмеження прав працівників залежно від стану їхнього здоров`я. Статтею 46 КЗпП України\~встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Таким чином, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, який визначений статтею 46 Кодексу, не є виключним; положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте лише актами законодавства України. Згідно з частинами першою, другою\~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~(далі Закон), на яку відповідач посилається в наказі як на підставу відсторонення позивача від роботи, профілактичні щеплення проти дифтерії, коклюша, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому\~законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже,\~статтею 12 Закону\~до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу; щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за\~статтею 12 Закону\~не є обов`язковим. Нормами цієї статті також передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. Частинами третьою, четвертою\~статті 12 Закону\~встановлено, що в разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України. Аналіз наведених положень\~Закону\~дає підстави для висновку, що ухвалення рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях віднесено до виключної компетенції головного державного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря Автономної Республіки Крим, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань. Пунктом 41-6\~постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~в редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу (далі Постанова КМУ), передбачено відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до\~статті 46 КЗпП України, частини другої\~статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»\~та частини третьої\~статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153\~(далі Наказ МОЗ). Пунктом 3\~Наказу МОЗ\~до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 віднесено працівників закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. \~Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року N 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до\~Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"\~з подальшими змінами. Право на працю та право заробляти працею на життя, яке гарантоване\~статтею 43 Конституції, включено до\~розділу ІІ Конституції\~і належить до основних прав і свобод людини та громадянина. Пунктом 1\~статті 92 Конституції\~встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Разом з тим, відповідно до\~ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що 1. Кожен має право на повагу до його приватного i сiмейного життя, до житла і до таємницi кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатися у здiйснення цього права iнакше ніж згiдно із\~законом, і коли це необхiдно в демократичному суспiльствi в iнтересах нацiональної i громадської безпеки або економiчного добробуту країни, з метою запобiгання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралi або з метою захисту прав i свобод iнших осіб». Велика Палата Верховного Суду в постанові № 130/3548/21 від 14.12.2022 року зауважила, що критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст.\~8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є такі: ?чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); ?чи переслідувало таке втручання легітимну мету, що випливає саме зі змісту п.\~2 вказаної статті; ?чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дає змогу досягнути визначеної в п.\~2 ст. 8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій ст.\~8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв. Велика Палата Верховного Суду констатувала, що застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного й непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин. Та зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема оцінки об`єктивної необхідності під час їх виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи, тощо. Велика Палата Верховного Суду також констатувала, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи слід керуватися не тільки Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом МОЗ України №\~2153, але й оцінкою загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, треба враховувати і такі обставини, як: ?кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих\~/\~непрямих); ?форма організації праці (дистанційна\~/\~надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; ?умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потреба відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; ?контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Верховний суд у постанові від 17\~квітня 2019\~року у справі №\~682/1692/17 дійшов висновку, що принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок міститься і в низці інших постанов. Суд, із врахуванням вимог\~Конвенціі про захист прав людини і основоположних свобод, які полягають в обов`язку держави утримуватися від втручання у право на повагу до приватного життя, у разі ж якщо таке втручання відбувається, воно має бути на підставі\~закону, переслідувати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві, вважає, що втручання з боку відповідача у право позивача на працю, шляхом відсторонення його від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, в період дистанційної форми роботи в університеті, не було пропорційним, нагально необхідним і виправданим за для досягнення легітимної мети - запобігання зараженню вірусом. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що вимоги позивача [PERSON] є правомірними та такими, що підлягають задоволенню в частині скасування наказу № 427-К від 09.11.2021 року про його відсторонення від роботи на час відсутності щеплення від COVID-19. Щодо вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивача від роботи, суд вважає необхідним зазначити таке. Згідно\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень пунктів 1, 2\~Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100\~(далі - Порядок), цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: з) вимушеного прогулу. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного відсторонення [PERSON] від виконання роботи складає 148 459,16 грн. (1953,41 грн. х 76 днів) і підлягає стягненню з відповідача. Суд вважає необхідним стягнути з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 10.11.2021 року до 28.02.2022 року \~в розмірі 148 459, 16 грн. При цьому суд враховує роз`яснення, викладені у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Згідно з п. 2, 4 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України,\~ст. 235 КЗпП України\~суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення за один місяць середньої заробітної плати. На підставі\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України\~з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 992,40 гривень. На підставі\~Конституції України,\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950\~року, Кодексу законів про працю України,\~Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»,\~Закону України «Про інформацію»,

Outcome: approved