Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» (далі - АТ «ТРЗ «Оріон», відповідач) про стягнення грошової винагороди за вислугу років, компенсації заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з порушенням строків її виплати, моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачкою зазначено, що з 01 квітня 2001 року по 02 вересня 2019 року вона працювала у відповідача. Згідно умов колективного договору, укладеного між правлінням ПАТ «ТРЗ «Оріон» і профспілковим комітетом ПАТ «ТРЗ «Оріон» на 2016-2020 роки, передбачено щорічну виплату працівникам винагороди за вислугу років. Така винагорода їй була нарахована за 2017 рік у розмірі 6 222,00 грн та за 2018 рік - 5 193,60 грн. Водночас, новим керівництвом заводу було видано наказ про скасування винагороди за вислугу років за період роботи 2017-2018 роки. На виконання цього наказу бухгалтерією проведено перерахунок заробітної плати [PERSON] та здійснено відрахування грошової винагороди за вислугу років за 2017, 2018 роки в розмірі 11 415,60 грн, що є порушенням трудового законодавства Позивачка неодноразово усно зверталася до відповідача із вимогою про виплату доплати за вислугу років, 07 листопада 2022 року звернулася із письмовою заявою про виплату, однак на день звернення із позовом до суду письмової відповіді вона не отримала. Також [PERSON] просить стягнути зАТ «ТРЗ «Оріон» компенсацію знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за період прострочення оплати з 2018 року по 2023 рік, що складає суму 5 844,44 грн та 8 000,00 грн моральної шкоди, яку обґрунтовує моральними та фізичними стражданнями, внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниження честі, гідності. У зв`язку із невиплатою коштів та недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав, викладених у позові, [PERSON] просить позов задовольнити та стягнути з АТ «ТРЗ «Оріон» в свою користь грошову винагороду за вислугу років в розмірі 11 415,60 грн, компенсацію заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з порушенням строків її виплати - 5 844,44 грн та 8 000,00 грн моральної шкоди. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Вийванка О. М. від 30 січня 2023 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до АТ «ТРЗ «Оріон» про стягнення грошової винагороди за вислугу років, компенсацію заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з порушенням строків її виплати та моральну шкоду. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 28 лютого 2023 року представником відповідача подано відзив на позов, у якому він позовні вимоги не визнав. Повністю заперечив щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що новим керівництвом товариства у квітні 2019 року проведено перевірку нарахування премій, надбавок та окладів працівникам заводу, за результатами якої встановлено безпідставне нарахування, в тому числі позивачці, одноразової винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки, а тому за погодженням з Наглядовою радою Товариства така надбавка була скасована на підставі Акту перевірки № 1 від 24 квітня 2019 року та наказу № 15 від 24 квітня 2019 року. Фінансові показники товариства у 2017-2018 роках у виробничій сфері виконано лише на 15 %, а по реалізації продукції - на 21 %, тому підстав для застосування коефіцієнта нарахування винагороди, про яку зазначає [PERSON] , не було. У фінансовому плані та плановому фонді заробітної плати на 2017 та 2018 роки не було передбачено виплат на винагороду за вислугу років. Жодного наказу щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років на підприємстві не видавалося, розрахунки не проводилися. Також вважає, що у даній справі слід врахувати правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 487/6105/16-ц. Щодо компенсації моральної шкоди, представник АТ «ТРЗ «Оріон» посилався на те, що ці вимоги є безпідставними, незрозуміло яких фізичних та моральних страждань зазнала позивачка і чим це обґрунтовується. В порушення вимог ст. ст. 116, 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) Дардан Г. І. пропустила строк позовної давності із зверненням до суду, оскільки була обізнана про суми нараховані та виплачені їй при звільненні, що слідує із долучених до справи розрахункових листків. З цих підстав представник відповідача просив відмовити у позові. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківської О. Я. від 18 травня 2023 року прийнято до провадження справу № 607/424/23. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представники АТ «ТРЗ «Оріон» у судовому засіданні підтримали відзив на позов і просили з мотивів, викладених у ньому, відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши надані матеріали, встановив наступні обставини. Наказом № 22 від 01 квітня 1980 року [PERSON] прийнята на роботу у Державне підприємство «Тернопільський радіозавод «Оріон», яке згодом перейменовано у ВАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», а з 14 травня 2018 року АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон». Наказом № 167 від 02 вересня 2019 року [PERSON] звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з розрахункового листа за жовтень 2018 року, позивачці нараховано надбавку за вислугу років у розмірі 6 222 грн, а також у січні 2019 року - надбавку за вислугу років у розмірі 5 193,60 грн. Вказані кошти не були виплачені. 09 листопада 2018 року державний пакет акцій ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» у розмірі 96,1 290 % статутного капіталу було продано Фондом державного майна України товариству з обмеженою відповідальністю «Самбірський радіозавод «Сигнал», у зв`язку з чим відбулась зміна керівництва АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон». Наказом голови правління АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 15 від 24 квітня 2019 року скасовано нарахування винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки на підставі Акту № 1 від 24 квітня 2019 року, складеного за результатами перевірки щодо нарахування винагороди за вислугу років за 2017-2018 роки. Із змісту Акту від 24 квітня 2019 року, складеного за результатами проведення перевірки щодо нарахування винагороди за вислугу років, вбачається, що упродовж 2017-2018 років виробнича діяльність АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» проводилася частково з метою забезпечення виконання невідкладних робіт, пов`язаних з життєдіяльністю заводу. Було видано ряд наказів керівника товариства про припинення роботи у зв`язку з незавантаженістю виробництва. Фінансові показники товариства у 2017-2018 роках у виробничій сфері по виконанню плану по випуску продукції виконано на 15 %, по реалізації продукції на 21 %. З врахуванням наведеного комісія прийшла до висновку, що не було підстав для застосування коефіцієнта нарахування винагороди за вислугу років, розрахунки нарахованих сум по винагороді зроблено з суттєвими помилками; враховуючи, що фактичну зайнятість працівників у 2017-2018 роках відображено некоректно з помилками, тому одноразова винагорода за вислугу років за 2017-2018 роки підлягає відміні та перерахунку, а її виплату провести при наявності зароблених коштів. Крім цього, комісією встановлено, що будь-яких наказів керівництва заводу щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років не було видано, а тому у працівників бухгалтерського відділу не було жодних підстав проводити ці нарахування і включати вказану суму у заборгованість із заробітної плати. Суд звертає увагу, що зміст вказаного Акту № 1, не містить висновку про відсутність правових підстав для такої виплати, а лише зводиться до того, що з врахуванням перерахованих в Акті обставин одноразова винагорода за вислугу років у 2017 та 2018 роках підлягає відміні та перерахунку, а виплату провести при наявності зароблених коштів. Як вбачається з наказів голови Правління ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» № 56 від 29 грудня 2016 року, № 4 від 02 лютого 2017 року, № 10 від 27 лютого 2017 року, № 14 від 3 квітня 2018 року, № 17 від 28 квітня 2017 року, № 26 від 31 травня 2017 року, № 30 від 3 липня 2017 року, № 32 від 1 серпня 2017 року, № 36 від 31 серпня 2017 року, № 41 від 29 жовтня 2017 року, виробнича діяльність у 2017 році проводилася частково. Аналогічно частково, з метою забезпечення виконання невідкладних робіт, пов`язаних з життєдіяльністю заводу, проводилася робота і упродовж 2018 року. Даний факт підтверджують накази керівника товариства про припинення роботи у зв`язку з не завантаженістю виробництва (накази: № 3 від 18 січня 2018 року., № 7 від 01 лютого 2018 року, № 19 від 29 березня 2018 року, № 22 від 27 квітня 2018 року, № 27 від 29 травня 2018 року, № 33 від 27 червня 2018 року, № 37 від 31 липня 2018 року, № 40 від 03 вересня 2018 року, № 49 від 01 жовтня 2018року, № 54 від 31 жовтня 2019 року, № 59 від 30 листопада 2018 року, № 65 від 28 грудня 2018 року. Наказом № 57 від 30 грудня 2016 року «Про режим роботи підприємства» продовжено роботу ПАТ «ТРЗ «Оріон» в режимі неповного робочого часу працівників зі збереженням трудових функцій працівників й оплатою пропорційно відпрацьованому часу виходячи з установлених штатним розписом окладів (тарифних ставок). В Додатку № 1 до вказаного наказу під № 27 (таб. № 473) міститься підпис [PERSON] , яка зазначена в переліку працівників, яким встановлено неповний робочий час - підрозділ № 150 (інструментальна служба). Копію наказу № 57 від 30 грудня 2016 року позивачка отримала 26 січня 2017 року про що розписалася. З врахуванням вказаних наказів [PERSON] у 2017 році фактично відпрацювала 120 робочих днів (при плановому фонді робочого часу 249 робочих днів), тобто процент зайнятості працівника складає 47,8 %. У 2018 році такий процент складає 44,8 % (відпрацьовано 113 робочих днів із 250). Вказана кількість відпрацьованих робочих днів узгоджується із табелями обліку використаного робочого часу та розрахунку зарплати в підрозділі № 150, де працювала позивачка у 2017 році та у 2018 році, за період з січня до грудня включно, виробничим календарем ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2017 рік та на 2018 рік, а також розрахунковими листами [PERSON] , які охоплюють період з січня 2017 року по грудень 2018 року включно. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною другою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивачка як на підставу заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на її користь грошову винагороду за вислугу років, індексацію заборгованості по заробітній платі, у зв`язку з порушенням строків її виплати та компенсацію за моральну шкоду. Суд частково погоджується з такими аргументами [PERSON] , виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 43 Конституції України кожна особа має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (стаття 21 Закону України «Про оплату праці»). Згідно ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати складають: основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно п. 2.3 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої Наказом Держкомстату України № 5 від 13 січня 2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 інші заохочувальні та компенсаційні виплати включають винагороди та премії, які мають одноразовий характер, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. До них належать винагороди та заохочення, що здійснюються раз на рік або мають одноразовий характер. Зокрема, винагороди за підсумками роботи за рік, щорічні винагороди за вислугу років (стаж роботи). Із викладеного випливає, що щорічні винагороди за вислугу років є заохочувальною виплатою. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. В свою чергу договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди». У колективному договорі можуть встановлюватись форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат. Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України Про колективні договори і угоди, умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Згідно з ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Згідно п. 4.1.17 Колективного договору ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2016-2020 роки правління зобов`язується проводити щорічну виплату винагороди за вислугу років працівникам підприємства згідно з Положенням «Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», що є Додатком № 22 до Колективного договору підприємства (далі Положення № 22). Вказане Положення № 22 направлене на стимулювання та підвищення матеріальної зацікавленості працівників, зменшення плинності кадрів та збереження кваліфікованих спеціалістів на підприємстві. Згідно п. п. 1.1, 1.2 Положення № 22 правовою базою для стимулювання працівників є КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» та інші нормативні документи. Виплата винагороди за минулий рік проводиться в 1-му кварталі поточного року. Згідно п. 2.1 Положення № 22 одноразова винагорода за вислугу років виплачується всім працівникам підприємства від тарифної ставки, посадового окладу за фактично відпрацьований час з врахуванням коефіцієнтів, наведених у таблицях № 1 та № 2. Таким чином, ця надбавка не залежить від результатів трудової діяльності працівника чи результатів фінансової діяльності товариства, а взаємопов`язана із стажем роботи у відповідача. Окремої процедури скасування цієї надбавки Положення не містить. Однак, згідно п. 3.5 Положення № 22 винагорода за вислугу років не виплачується особам, звільненим протягом року за власним бажанням, порушення трудової дисципліни або внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Згідно ч. 3 ст. 151 КЗпП України протягом строку дії дисциплінарного стягнення заходи заохочення до працівника не застосовуються. Протягом періоду, за який позивачці нараховано надбавку за вислугу років (2017, 2018 роки), остання до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. Отже, [PERSON] має право на отримання одноразової щорічної винагороди за вислугу років за 2017 та 2018 роки. Представник відповідача подав до суду розрахунок винагороди за вислугу років [PERSON] за 2017-2018 роки з врахуванням пункту 2.7 Положення про виплату винагороди за вислугу років, тобто з врахуванням робочого часу у 2017-2018 роках. Враховуючи, що у 2017 -2018 роках [PERSON] працювала в режимі неповного робочого часу зі збереженням трудових функцій й оплатою пропорційно відпрацьованому часу, виходячи з установлених штатним розписом окладів (тарифних ставок), тому розрахунок суми винагороди за вислугу років повинен бути проведений із врахуванням фактично відпрацьованого робочого часу. Проведений позивачкою розрахунок суми винагороди, зроблений без врахування фактично відпрацьованого робочого часу у 2017-2018 роках. Відповідно до п. 2.2 Положення про оплату праці працівників ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», що є Додатком № 7 до Колективного договору підприємства, фонд оплати праці по підприємству залежить від обсягів товарної продукції і встановлюється згідно розрахунку (додатку №1). Водночас, судом з`ясовано, що коефіцієнт долі фонду заробітної плати в товарній продукції не було враховано до посадового окладу, а тому він підлягає врахуванню при визначенні грошової винагороди за вислугу років [PERSON] . При цьому, проведений позивачкою розрахунок суми винагороди, зроблений також без врахування вказаного коефіцієнту. Отже, при визначенні грошової винагороди за вислугу років [PERSON] у виниклому спорі слід врахувати розмір середнього посадового окладу за 2017 та 2018 рік, коефіцієнт, який враховує стаж, коефіцієнт, який враховує зайнятість працівника та коефіцієнт долі фонду заробітної плати в товарній продукції. Визначаючи винагороду за вислугу років позивачки за 2017-2018 роки, суд зазначає, що відповідно до п. 2.7 Положення про виплату винагороди за вислугу років (додаток № 22 до Колективного договору), якщо працівник прийнятий на підприємство на неповний робочий день (неповний робочий тиждень), винагорода за вислугу років нараховується на тарифну ставку (посадовий оклад), встановлену з врахуванням робочого часу. Тому оклад повинен визначатися відповідно до п. 2.7 Положення про виплату винагороди за вислугу років (додаток № 22 до Колективного договору), зокрема, за 2017 рік позивачці нараховано суму окладів за неповний робочий час в розмірі 30 732,29 грн, а тому середній оклад [PERSON] в 2017 році становить 2 561,02 грн, за 2018 рік позивачці нараховано суму окладів за неповний робочий час в розмірі 28 548,22 грн, а тому середній оклад в 2018 році становить 2 379,02 грн. Судом встановлено, що [PERSON] працює на ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» більше 15 років, тому з врахуванням Положення «Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», коефіцієнт, який враховує стаж становить 1,5. У відповідності до п. 2.5 Положення «Про виплату винагороди за вислугу років працівникам ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон», сума винагороди за вислугу років коректується на % зайнятості працівника у минулому році та у разі, якщо вона становить менше 30 % застосовується коефіцієнт 0. Згідно наказів керівництва товариства у 2017-2018 роках товариство працювало на умовах неповного робочого часу, після ознайомлення із табелями обліку робочого часу за вказаний період позивачка не заперечує, що фактично відпрацювала у 2017 році 47,8 % робочого часу, у 2018 році - 44,8 %, тобто відбулась зміна істотних умов праці, з якими [PERSON] погодилась і продовжувала працювати, хоча відповідно до ст. ст. 32, 36 КЗпП України вправі була розірвати трудовий договір. Тому коефіцієнт, який враховує зайнятість працівника становить 0,5. Також при виконанні плану виробництва доля фонду заробітної плати в товарній продукції АТ «ТРЗ «Оріон» за 2017 рік становить 27%, тобто коефіцієнт 0,26, за 2018 рік - 32,8%, тобто коефіцієнт 0,328. Отже, грошова винагорода за вислугу років позивачки за 2017 рік становить 499,40 грн (2561,02*1,5*0,5*0,26), за 2018 рік - 585,24 грн (585,24*1,5*0,5*0,328), що в сумі становить 1 084,64 грн. Доводи представника відповідача щодо фінансових показників товариства у 2017-2018 роках; відсутність виплат на винагороду за вислугу років у фінансовому плані плановому фонді заробітної плати на 2017 та 2018 роки; відсутність наказів та розрахунків щодо нарахування та виплати винагороди за вислугу років; встановлення новим керівництвом товариства безпідставного нарахування такої надбавки та її скасування за погодженням з Наглядовою радою Товариства, суд оцінює критично, оскільки із змісту Колективного договору не вбачається, що виплата вказаної надбавки залежить від результатів виробничої діяльності та фінансових показників товариства. Крім цього, умови Колективного договору не передбачають можливості скасування керівництвом товариства в односторонньому порядку такої надбавки. Щодо відсутності наказів попереднього керівництва товариства про нарахування та виплату спірної надбавки суд зазначає, що дана обставина не має правового значення, оскільки надбавка позивачці виплачена не була, у даній справі встановлено передбачене чинним законодавством про працю та умовами Колективного договору право позивачки на отримання надбавки за вислугу років, а тому відсутність наказів керівництва товариства не свідчить про відсутність права [PERSON] на отримання зазначеної винагороди. На посилання представника відповідача про неврахування правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 жовтня 2018 року у справі № 487/6105/16-ц, суд зазначає, що вказана правова позиція висловлена у справі з іншими обставинами та стосується надбавок за інтенсивність та за високі досягнення у праці та професійну майстерність; з врахуванням умов Колективного договору в цій справі були відсутні підстави виплачувати зазначені надбавки у визначеному позивачем розмірі. Щодо стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати (грошову винагороду за вислугу років) у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд звертає увагу. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі статтями 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до пункту 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159) компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення). Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, в тому числі оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (посадовими окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. До об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема: доходи громадян від здачі в оренду майна, від акцій та інших цінних паперів, ведення селянського (фермерського) і особистого підсобного господарства, підприємницької діяльності, яка є для громадян джерелом грошових доходів від власності; виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати; одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності; допомога у зв`язку з вагітністю та пологами, допомога при народженні дитини, допомога на поховання; цільова разова матеріальна допомога, одноразова допомога при виході на пенсію, суми соціальних пільг, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку), винагорода за підсумками роботи за рік тощо; соціальні виплати, які визначаються залежно від прожиткового мінімуму (тимчасова державна допомога дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме; мінімальний розмір допомоги по безробіттю; державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю; державна соціальна допомога особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державна соціальна допомога на догляд; тимчасова державна соціальна допомога непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату; щомісячна грошова допомога малозабезпеченій особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за нею; компенсаційна виплата, що призначається непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, що обслуговуються соціальними службами); державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям, допомога на дітей, які перебувають під опікою чи піклуванням, допомога на дітей одиноким матерям. З наведеного вище слідує, що індексації підлягає оплата праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні і компенсаційні виплати передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, які мають постійний характер. Разові виплати не індексують. Не індексують також виплати, розраховані зі середньої зарплати. Це відпускні, лікарняні, допомога у зв`язку з вагітністю тощо. Щорічна виплата винагороди за вислугу років, яка передбачена Колективним договором ПАТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на 2016-2020 роки виплачується всім працівникам підприємства одноразово, а відтак індексації не підлягає. На вказану виплату не розповсюджується Порядок № 159, а також норми Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Отож позовні вимоги [PERSON] в частині компенсації знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за період прострочення оплати з 2018 року по 2023 рік, що складає суму 5 844,44 грн., є безпідставними та до задоволення не підлягають Посилання представника відповідача у відзиві на застосування строків позовної давності, суд відхиляє з огляду на наступне. Частиною 2 ст. 233 КЗпП України, у редакції до 19 липня 2022 року, було визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до частин 1-2 ст. 233 КЗпП, в редакції від 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина 2 статті 233 КЗпП України). Тобто, з 19 липня 2022 трудовим законодавством змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду в справах про стягнення належних працівникові сум, зокрема й заробітної плати, а саме - встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно, зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами. З огляду на викладене, тривалість і правила обчислення строку звернення особи до суду визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Таким чином, тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому, тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до суду у виниклому спорі не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу виплати позивачу надбавки за вислугу років за 2017-2018 рік, суд вважає, що строк звернення до суду з таким позовом має визначатись за правилами частини другої статті 233 КЗпП, в редакції, яка була чинною на момент початку перебігу відповідного строку. Отже, підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності відсутні. Суд також не знайшов підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. У частині 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди тощо. У статті 1 КЗпП України передбачено, що на трудові відносини поширюються норми цього закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 2371КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статті 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя та здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, утрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів завдання їй моральної шкоди. Однак, як сам факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягає доказуванню за допомогою відповідних доказів. Сама лише подія невиплати одноразової щорічної винагороди за вислугу років не може слугувати підставою для стягнення грошового відшкодування моральної шкоди. [PERSON] не довела суду, що такі дії відповідача призвели до моральних страждань позивача, втрати нею нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тобто своє право на отримання грошового відшкодування моральної шкоди, що є достатнім для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отож, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 102,00 грн (1 084,64 * 1073,60 : 11 415,60), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Витрати [PERSON] зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди покладаються на позивачку, що відповідає змісту п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Також суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача в користь позивачки 88,80 грн поштових витрат, оскільки такі витрати не є судовими в розумінні глави 8 ЦПК України, вчинені до відкриття провадження у справі. Відсутність заяви [PERSON] , з якою вона зверталася до АТ «ТРЗ «Оріон» 07 листопада 2022 року, як про це зазначено у фіскальному чеку, не дає можливості суду зробити висновок про те, що така заява має відношення до виниклого спору та була необхідна для розгляду справи. На підставі наведеного,

Outcome: partial