Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

14.02.2023 року позивач ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 03.05.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладений Кредитний договір № 010/0280/82/0575806, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000 грн. на строк до 03.05.2022 року зі сплатою 45,0 % річних. 26.09.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-9, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за вказаним договором. Оскільки, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, у нього виникла заборгованість, загальний розмір якої з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних за користування кредитом, що підлягає стягненню станом на 18.01.2023 року становить 34686,48 грн. На даний час [PERSON] не повернув кредитні кошти. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором № 010/0280/82/0575806 від 03.05.2018 року в розмірі 34686,48 грн., та судові витрати по справі з яких: 2684 грн. судового збору та 9000 грн. витрат на правничу допомогу. 23.02.2023 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що з часу передачі ТзОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитним договором, до моменту пред`явлення даного позову сплинуло більше трьох років, а тому позивач втратив право на заявлення вимоги про стягнення заборгованості. Також, у матеріалах справи відсутні докази того чи направлялися листи-вимоги про сплату заборгованості відповідачу, тому останні відносини між сторонами щодо Кредитного договору № 010/0280/82/0575806 від 03.05.2018 року відбувались 26.06.2019 року. Враховуючи наведене, просить суд застосувати строки позовної давності при розгляді даного спору та у зв`язку з цим у задоволенні позову відмовити. 09.03.2023 року від представника позивача надійшла на адресу суду відповідь на відзив у якій вона зазначає про наступне. Вказує, що 03.05.2018 року між відповідачем та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», був укладений Договір про надання банківських послуг № 010/0280/82/0575806, пунктом 10.1. якого встановлено, що до правовідносин пов`язаних з укладенням та виконанням умов цього Договору, застосовується строк позовної давності тривалістю 70 років. Даний договір підписаний відповідачем, а отже він ознайомлений з його умовами, в тому числі і з положеннями договору стосовно строку позовної давності. 01.05.2023 року відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив мотивація якого є аналогічна викладеній у його відзиві на позовну заяву. Представник позивача у судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі. До початку судового засідання відповідач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. \~ \~ \~ \~Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного Судом встановлено, що 03.05.2018 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Договір про надання банківських послуг № 010/0280/82/0575806, за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 10000 грн. на строк до 03.05.2022 року зі сплатою 45,0 % річних. 26.06.2019 між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТзОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення права вимоги № 114/2-9, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за Договором про надання банківських послуг № 010/0280/82/0575806 від 03.05.2018 року. Частинами 1, 2 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, у нього станом на 18.01.2023 року виникла заборгованість, загальний розмір якої з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних за користування кредитом становить 34686,48 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 11901,34 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 425, 51 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками після відступлення права вимоги 19104,09 грн.; нараховані 3% річних 952,75 грн.; втрати від інфляції 2302,79 грн. Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем не заперечувався та у встановленому законом порядку не спростовано. Вирішуючи даний спір суд виходить з положень ЦК України, що регулюють спірні правовідносини. Так, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України укладений між сторонами по справі кредитний договір, за своєю правовою природою, є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язав (ч. 2 ст. 11 ЦК України). Положеннями статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Із матеріалів справи вбачається, що з моменту укладання кредитного договору від 03.05.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] ніхто зі сторін до цього часу не заявив про намір його припинити. У свою чергу, відповідач не надав суду доказів щодо звернення до банку з письмовою заявою про його припинення/розірвання. Приписи ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлюють обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти, належні йому відповідно достатті 1048 Цивільного кодексу України. При цьому, згідно вимог ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України у встановлений строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені положеннями ст. 611 ЦК України. Так, згідно вищевказаної норми права, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). За ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що ст. 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані від позивача кредитні кошти на підставі кредитного договору № 010/0280/82/0575806 від 03.05.2018 року. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, утому числі ті, що передбачені ст. 625 ЦК України. З огляду на те, що Позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів отриманих на підставі Договору про надання банківських послуг № 010/0280/82/0575806 від 03.05.2018 року, у Позивача виникло право па застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Стаття 625 ЦК України входить до розділу 1 «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів вунаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11). При цьому, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 року у справі 6-42цс11). Унаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, відповідно до яких відповідач отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов`язань з їх повернення і сплати процентів за користування грошима належним чином не виконав. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано до суду належні та допустимі докази, які свідчать про порушення [PERSON] виконання зобов`язань за кредитним договором Договором про надання банківських послуг № 010/0280/82/0575806 від 03.05.2018 року, у зв`язку з чим станом на 18.01.2023 року у останнього утворилась заборгованість, яка становить 34686,48 грн., що свідчить про неналежне виконання відповідачем умов цього договору. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог ТзОВ «Вердикт Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У свою чергу, суд з огляду на положення п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не вбачає підстав для застосування строків позовної давності у даних правовідносинах. Варто зауважити, що ані у своєму відзиві на позовну заяву, ані у заперечення на відповідь на відзив відповідач розмір заборгованості не оспорював, свій розрахунок такої до суду не подав та клопотання про проведення судової економічної експертизи не заявляв. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд, виходячи з принципій розумності та справедливості, вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є частково обґрунтованими на суму 1000 грн. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд також виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» 1000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, судом позовні вимоги ТзОВ «Вердикт Капітал» були задоволені у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2684 грн. На підставі ст. ст.\~526,\~527,\~530,\~610,\~625,\~1054 ЦК України,

Outcome: partial