Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник\~ адвокат Волков С.В., звернулася до Нетішинського міського суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначається, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.11.2002 належить квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована відповідач, яка є колишньою дружиною сина позивача [PERSON] , який помер [INFO] , і шлюб між якими був розірваний ще 31.01.2002. З 08.05.2005 відповідач у належній [PERSON] квартирі не проживає, її особистих речей у квартирі немає, однак добровільно вона не знімається з реєстрації за вищевказаною адресою, що порушує права позивача як власника житла щодо вільного на власний розсуд використання належного йому нерухомого майна, позаяк це впливає на вартість комунальних послуг, які сплачує позивач. На теперішній час відповідач фактично проживає у м. Обухів Київської області, де придбала власне житло. Таким чином, оскільки відповідач не проживає у квартирі позивача без поважних причин понад шість місяців та не пов`язана із позивачем спільним побутом, остання просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням. 15.05.2023 судом було відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін. Разом із цим судом була задоволена заява представника позивача про виклик свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки суду не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань не надала, відзиву на позов не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, яка належним чином повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, однак не повідомила суд про причини своєї неявки та не надала відзиву на позов, а також враховуючи відсутність заперечень з боку сторони позивача проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом 01.06.2023 була постановлена відповідна ухвала на місці без виходу до нарадчої кімнати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає за адресою: [ADDRESS] і вони із [PERSON] є сусідами. Невістка позивача [PERSON] проживала разом із сином позивача у квартирі останнього за адресою: [ADDRESS] приблизно з 2000 по 2005 роки, після чого свідок її більше не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає за адресою: [ADDRESS] і вони із [PERSON] є сусідами. Син позивача [PERSON] разом зі своєї дружиною [PERSON] проживали у квартирі позивача за адресою: [ADDRESS] більше десяти років, однак приблизно у 2005 року відповідач поїхала працювати у м. Київ і більше у м. Нетішин свідок її не бачив. Заслухавши позивача, його представника та свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 20.11.2002 на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належить квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до довідки начальника Відділу адміністративних послуг виконавчого комітету Нетішинської міської ради № 211 від 07.04.2023 у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). З актів про фактичне місце проживання від 15.08.2022 та 05.09.2022, складених Комунальним підприємством Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] колишня невістка позивача [PERSON] не проживає з 08.05.2005, що підтверджують мешканці квартири [ADDRESS] [PERSON] та квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 10, 11). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] також підтвердили, що колишня невістка позивача [PERSON] не проживає за вказаною адресою приблизно з 2005 року. Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 23.05.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану Нетішинського міського управління юстиції Хмельницької області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 31.01.2002, а останній [INFO] помер (а.с. 5, 7). Також у матеріалах справи наявна Інформація з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якої [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.07.2018 є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Отже, судом було встановлено, що відповідач набула право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] в якості члена сім`ї власника житла [PERSON] на підставі ст.ст. 29, 405 Цивільного кодексу України. Права членів сім`ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України та ст. 156 Житлового кодексу України, відповідно до вимог яких члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону та в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У ч. 2 ст. 64 ЖК України зазначається, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла може бути визнаний таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин. Згідно зі ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Також відповідно до ч. 4 ст.\~10\~ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (п. 36 рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00). Як було встановлено судом, [PERSON] тривалий час, а саме з 2005 року не проживає у належній позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS] , а отже достатні та триваючі зв`язки останньої із житловим приміщенням за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким її просить позбавити позивач, в даному випадку очевидно відсутні. При цьому відповідач має у приватній власності квартиру. Суд враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Водночас суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права [PERSON] як власника житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на це суд дійшов висновку, що в даному випадку припинення права користування відповідачем вказаним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1\~ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій залишається зареєстрованою колишня невістка позивача [PERSON] , що перешкоджає позивачу у реалізації його права власності на це жиле приміщення. Враховуючи встановлені обставини та зокрема той факт, що відповідач, яка на теперішній час не є членом сім`ї позивача, не проживає за зареєстрованим місцем проживання понад рік, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами та показаннями свідків, у той час як доказів поважності причин непроживання відповідача за вищевказаною адресою суду надано не було, суд дійшов висновку, що відповідач втратила право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у квартирі позивача, а тому позов підлягає повному задоволенню. При вирішенні питання розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] 06.04.2023 уклав договір про надання правової допомоги із адвокатом Волковим С.В., повноваження якого підтверджуються ордером серії ВК № 1082332 від 08.05.2023. Крім іншого, у п. 4.1 вказаного договору зазначається, що вартість правничої допомоги визначається актом приймання-передачі правничої допомоги, виходячи з наступного тарифу: одна година роботи адвоката 900 грн (а.с. 14-15, 16). Із наданого представником позивача акту приймання-передачі правничої допомоги від 01.06.2023 вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката Волкова С.В., пов`язані із розглядом зазначеної цивільної справи, у розмірі 2850 грн, сплата яких підтверджується квитанцією «ПриватБанку»від\~03.06.2023 (а.с. 37, 39). Згідно з ч. 4\~ст.\~137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У той же час відповідач, яка належним чином повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася та відзиву на позов не подала, не скориставшись зокрема своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката із посиланням на неспівмірність витрат позивача на правову допомогу, у той час як представником останнього зазначалося у позовній заяві про те, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, пов`язаних із розглядом справи, які позивач очікує понести, складає 3000 грн. Таким чином, з урахуванням повного задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені останнім, у розмірі 2850 грн, який суд з огляду на конкретні обставини справи вважає обґрунтованим. На підставі викладеного,

Outcome: approved