Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за ремонт будинку та придбання меблів і побутової техніки у розмірі 3\~255\~139, 68 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що маючи домовленості із відповідачем про те, що будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] перейдуть в порядку спадкування до нього, починаючи з 2014 року він почав вкладати свої власні кошти у ремонт вищевказаного будинку та облаштування цього будинку побутовою технікою та меблями. Позивач зазначає, що на вищевказані поліпшення майна відповідача загалом витратив 3\~255\~139, 68 грн. Проте, як зазначає позивач, в подальшому стосунки позивача та відповідача зіпсувалися, внаслідок чого відповідач почав заперечувати право позивача на спадкування будинку. Оскільки позивач вважав свої права порушеними такою поведінко відповідача, він звернувся до суду із відповідною позовною заявою. Ухвалою суду від 06.112.2021 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 18.01.2022 року від сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 21.10.2022 року підготовче провадження в справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. 24.11.2022 року надійшла відповідь на відзив. 03.02.2023 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволені. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Статтею 11 ЦК України передбачено\~підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Так, за змістом даної норми, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно із положеннями статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (згідно змісту ч.1 ст.626 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 635 ЦК України передбачено можливість укладення попереднього договору. Зокрема, за змістом даної статті, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Згідно із ч.1 ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Відповідно до положень частин 1, 2 статті 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до положень ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналізу книги шостої ЦК України можна зробити висновок, що до складу спадщини входить лиш майно належне спадкодавцеві на момент смерті і власник майна не позбавлений права розпоряджатися ним за життя. Відповідно до положень ч.3, 4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України). Згідно із положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Відповідно до положень ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно із положеннями ч.2,4 ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви; якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). У мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункти 1-3 частини четвертої статті 265 ЦПК України). За змістом ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (відповідно до положень ч.1 ст. 41 Конституції України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач є власником будинку за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні докази наявності домовленості (договору або іншого правочину) між позивачем та відповідачем про перехід права власності на вищевказаний будинок до позивача чи в порядку спадкування, чи в порядку дарування, чи в будь-якому іншому правовому порядку. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (згідно ч.6 ст.81 ЦПК України). За таких обставин, суд оцінює критично, як недоведене, твердження позивача про наявність у нього права на набуття у майбутньому речових прав на будинок за адресою: [ADDRESS] . Так само критично суд оцінює посилання позивача на положення ст.156 ЖК УРСР, як обґрунтування права позивача користуватися будинком за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначена правова норма передбачає право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником будинку саме для того члена сім`ї власника жилого будинку, який проживає разом із власником у належному останньому будинку. Проте, матеріали справи не містять доказів наявності родинних зв`язків між позивачем та відповідачем, а також доказів наявності факту проживання позивача в будинку чи спільного проживання позивача та відповідача у будинку за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, суд вважає недоведеним твердження позивача про наявність у нього права користуватися вищевказаним жилим приміщенням нарівні з відповідачем як власником будинку. Матеріали справи не містять доказів наявності у позивача права користування будинком за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, суд зазначає, що позивач вважаючи себе законним користувачем жилого приміщення відповідача, повинен був отримати згоду відповідача на поліпшення його майна. Дана правова позиція ґрунтується на правовій природі права власності та праві саме власника (а не іншої особи) володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд (відповідно до положень ст.41 Конституції України, ст.317, 319 ЦК України). Надання згоди на поліпшення свого майна іншою особою є одним із способів розпорядження власником своїм майном на власний розсуд. Також, дана правова позиція в даній ситуації ґрунтується і на застосуванні аналогії закону згідно ч.1 ст. 8 ЦК України до положень ст.778 ЦК України, відповідно до яких, наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця; якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення; якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за найм речі; якщо в\~результаті поліпшення,\~зробленого за\~згодою наймодавця,\~створена нова\~річ,\~наймач стає\~її співвласником; частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо інше не встановлено договором або законом. якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості. Проте, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем згоди відповідача на поліпшення його майна, зокрема шляхом проведення ремонту, результати якого не можна відокремити без шкоди для будинку. Також, відсутні докази згоди відповідача на отримання побутової техніки та меблів від позивача. Крім того, матеріали справи не містять належних та достатніх доказів реальності заявленого позивачем поліпшення майна відповідача. Зокрема, сам по собі договір підряду №17-03 від 17 вересня 2014 року укладений між позивачем та фізичною особою [PERSON] та кошторис до нього (додатки №3 і №4 до позовної заяви) на проведення поліпшення майна відповідача, без доказів на підтвердження реального виконання такого договору (актів виконаних робіт чи наданих послуг, платіжних документів на підтвердження оплати виконаних робіт чи наданих послуг тощо), не є належним та достатнім підтвердженням факту реальності надання послуг/виконання робіт, що складають предмет такого договору. Крім того, предмет договору підряду №17-03 від 17 вересня 2014 року передбачає виконання підрядником опоряджувальних робіт та/або утеплення балкону в домі. Проте, з технічного паспорту будинку за адресою: [ADDRESS] долученого відповідачем випливає, що в даному будинку відсутній балкон. В свою чергу, в кошторисі (додаток №4 до позовної заяви) передбачено проведення зовнішніх робіт, земляних робіт та буріння свердловини, що не відповідає предмету договору підряду. Разом з тим, докази здійснення позивачем оплати виконаних робіт/наданих послуг за даним договором підряду в матеріалах справи відсутні. Матеріали справи також не містять переконливих доказів придбання позивачем побутової техніки й меблів на заявлену в позовній заяві суму та їхнього розміщення саме в належному відповідачеві будинку за адресою: [ADDRESS] . Із системного аналізу додатків до позовної заяви №5-29, неможливо зробити переконливий висновок про загальну оплачену позивачем вартість придбаного майна та про подальше розміщення даного майна саме в будинку відповідача. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. В даній справі, меблі та побутова техніка відповідає критеріям предметів особистого користування та побутового призначення, а отже якщо дані предмети були придбані позивачем та розміщені ним на підставі власного вільного волевиявлення в будинку відповідача, то це відповідає ознакам усного договору дарування. Також, суд зазначає, що досліджені в судовому засіданні докази на цифровому носію (додаток №33 до позовної заяви) - аудіозапис та фотографії (долучені до позовної заяви на CD диску) не є належними та достатніми доказами, оскільки не доводять спірних обставин та не містять беззаперечної ідентифікації осіб чи речей. Позивачем не доведено, що на фотографіях зображений саме будинок відповідача та поліпшення оплачені позивачем, зміст аудіозапису розмови теж не містить доказового значення щодо предмету доказування. Крім того, підтвердження наявності у позивача коштів в сумі меншій ніж ціна позову, не є підтвердженням здійснення ним за ці кошти поліпшення майна відповідача, за відсутності належних та достатніх доказів здійснення ним власне самого поліпшення. Відсутність в матеріалах справи платіжних документів на підтвердження реального розміру понесених позивачем витрат на поліпшення майна відповідача унеможливлює встановлення судом дійсного розміру таких витрат, як і самого факту існування таких витрат. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно положень ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При розгляді цивільної справи, суд враховує також положення ч.1 ст.4 ЦПК України, відповідно до якої, судовому захисту підлягають саме порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси позивача. Суд звертає увагу на правові висновки викладені в п.6.2. Постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі №\~\~910/12787/17: «Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний\~законом\~інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем». В матеріалах справи відсутні докази наявності у позивача речових прав на будинок за адресою: [ADDRESS] або ж права на набуття речових прав на цей будинок в майбутньому, права позивача на користування вищевказаним будинком та на його поліпшення, також вбачається відсутність доказів розміру та факту понесення позивачем витрат на таке поліпшення майна відповідача. Крім того, матеріали справи не містять доказів добросовісності (законності), а також підтвердження самого факту, користування позивачем вищевказаним будинком відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в даній справі, позивачем належним чином не доведено факту наявності порушення його права, свободи чи законного інтересу на стягнення коштів за ремонт будинку відповідача та придбання меблів і побутової техніки. Таким чином, відсутні правові підстави для надання позивачеві судового захисту в даній справі. Враховуючи викладені вище висновки, суд також критично оцінює посилання позивача на положення статті 390 ЦК України, оскільки вони передбачають розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, а позивачем не доведено тієї обставини, що майно позивача перебуває у незаконному володінні відповідача. Крім того, суд звертає увагу на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року у справі №6-389цс16, відповідно до якої, для визначення права позивача на відшкодування витрат на поліпшення майна відповідача, суд має дослідити, чи забезпечили проведенні роботи приріст ринкової вартості будинку. Відповідна правова позиція міститься і в пункті 63 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц.\~ Проте, матеріали справи, що розглядається, не містять доказів приросту ринкової вартості будинку за адресою: [ADDRESS] внаслідок поліпшень, про які заявляє позивач. Окремо, суд звертає увагу на обраний позивачем спосіб правового захисту. За приписами частин 1, 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно положень частини 2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Положеннями частин 1 та 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З аналізу матеріалів справи випливає недоведеність позивачем факту завдання йому збитків відповідачем. За таких обставин, суд критично оцінює посилання позивача на правову норму статті 22 ЦК України, як на підставу вибору способу захисту прав. Так само критично суд оцінює й посилання позивача на положення статті 1214 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач набув майно або зберіг його у себе без достатньої правової підстави. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 31 Постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 910/20774/17). Захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Принцип ефективності закріплений і ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, без додаткових (повторних) звернень до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність (відсутність) порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення (захисту) в обраний спосіб (Постанова Верховного від 14 грудня 2022 року у справі № 761/20506/15-ц). Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів ( Постанова Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 766/16332/20). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню ( Постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). З огляду на вищевказані правові норми, суд звертає увагу на положення частини 4 статті 390 ЦК України (на яку посилається позивач в позовній заяві, як на підставу обрання способу захисту), відповідно до якої, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. З матеріалів справи випливає, що позивачем не доведено доказами тієї обставини, що поліпшення не можуть бути відокремлені від майна відповідача, а отже не доведено наявності права саме на відшкодування вартості поліпшення майна відповідача, а не на залишення у себе здійснених поліпшень. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту, не відповідає закону та є неефективним, тобто таким, що не відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Враховуючи ту обставину, що суд не вбачає в даній справі доведеності порушення прав позивача та обґрунтованості його позовних вимог, то відсутні підстави для визначення судом належного та ефективного способу захисту прав позивача. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що обрання позивачами неефективного способу захисту порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20). Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 сформувала правову позицію, відповідно до якої, обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Велика Палата Верховного Суду в пункті 76 Постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 сформувала правову позицію, відповідно до якої, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також представником відповідача заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України). Враховуючи встановлення судом безпідставності позовних вимог, позовна давність до вимог позивача не підлягає застосуванню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed