Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 1993 році у неї та її чоловіка - громадянина Великобританії [PERSON] виник намір купити квартиру у м. Києві, а саме квартиру [ADDRESS] . Оскільки одним із співвласників майна мав бути громадянин України, вони вирішили, що частина квартири, яку вона придбала з колишнім чоловіком у шлюбі за спільні кошти, буде оформлена на її матір - [PERSON] 27 серпня 1993 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між продавцем [PERSON] , [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON] . У 1997 році [PERSON] розлучилася з чоловіком [PERSON] у Великобританії та поділили спільне майно за мировою угодою, яка була затверджена судом. За умовами цієї угоди [PERSON] повинен був переоформити на позивачку свою частину спірної квартири, що ним було і зроблено на підставі договору дарування частини квартири від 29 жовтня 1999 року. 11 травня 2005 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, подарувала належну позивачці частину спірної квартири її брату - [PERSON] . [PERSON] зазначає, що вся спірна квартира належить їй на праві власності, оскільки її частина була придбана за її кошти, але оформлена на матір. А іншу частину їй подарував її колишній чоловік на виконання мирової угоди про розподіл спільного сумісного майна з ним. [INFO] мати позивачки - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивачка вважає, що оскільки її мати не була реальним покупцем частини спірної квартири, безпідставно подарувала її відповідачеві, тому [PERSON] , як реальний власник частини спірної квартири, оскільки вона придбавалась за її кошти, має право на витребування у відповідача частини квартири [ADDRESS] . Про порушення прав [PERSON] дізналася в 2013 році, коли вона приїхала до Києва та намагалася потрапити до своєї квартири, але не змогла, бо відповідач чинив їй перешкоди у здійсненні нею права власності. Згідно висновку експертів з питань галузі судово-медичної та судово-психіатричної експертизи від 10 лютого 2020 року, у період з 23 січня 2017 року по 09 червня 2019 року вона страждала на важкий депресивний епізод, при якому людина внаслідок враження у першу чергу емоційно-вольових функцій, нездатна адекватно оцінювати свій стан, планувати, прогнозувати наслідки не справляється із забезпеченням своєї життєдіяльності, з соціальними функціями своїх дій, що вплинуло на її життєдіяльність в тому числі здатність відвідувати державні установи. Зазначене стало підставою поважності причини пропуску звернення до суду з цим позовом. З урахуванням викладеного, [PERSON] просила суд: поновити строк позовної давності на звернення за захистом порушеного права власності; визнати частково недійсним в частині покупця [PERSON] договір купівлі-продажу частини квартири [ADDRESS] , укладений 27 серпня 1993 року між продавцями [PERSON] , [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON] ; витребувати з володіння [PERSON] частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді від 26 липня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У січні 2022 року до суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому відповідач заперечує проти задоволення позову, та зазначає, що він є власником частини спірної квартири на підставі договору дарування, який є чинним та судом недійсним не визнавався. Позивачкою не надано жодних доказів, що їх мати - [PERSON] , не мала права відчужувати належну їй частину квартири. Також позивачкою не надано доказів про своє право власності на спірну частину квартири. Указує на те, що [PERSON] про існування договору купівлі-продажу, за яким стали власниками квартири [ADDRESS] в 1993 році її чоловік та мати - [PERSON] , знала, про що вона не заперечує, однак протягом 28 років про порушення своїх прав не заявляла. Таким чином [PERSON] пропустила строк звернення до суду, до її вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. У листопаді 2022 року представник позивачки - [PERSON] надала письмові пояснення, відповідно до яких позивачка вважає себе власником всієї квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд установив, що 27 серпня 1993 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між продавцями [PERSON] , [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON] . Договір від імені [PERSON] підписав [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 29 жовтня 1999 року [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві власності частину квартири [ADDRESS] . 11 травня 2004 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала належну їй частину квартири [ADDRESS] своєму сину - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] . Звертаючись до суду з цим позовом [PERSON] указувала про те, що спірна квартира придбавалась на гроші подружжя [PERSON] та потреб їх сім`ї, а її мати - [PERSON] не мала жодного інтересу до спірної квартири та була лише номінальним власником. Статтею 224 ЦК УРСР, який був чинним на момент укладення спірної угоди, передбачалось, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 41 ЦК УРСР, чинної на час укладання спірного правочину, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Статтею 58 ЦК УРСР, чинної на час укладання спірного правочину, передбачалось, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. За удаваною угодою сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Під час розгляду справи установлено, що відповідно до умов укладеного у письмовій формі та нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу покупець [PERSON] (мати позивачки) та [PERSON] (колишній чоловік позивачки) набули право власності на придбане за цим договором майно у встановленому законом порядку. При укладенні спірного договору купівлі-продажу сторонами було дотримано вимог щодо змісту такої категорії договорів, істотних умов та форми такого виду правочинів. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками справи докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, приходить до висновку про те, що позивачка не довела своїх позовних вимог, оскільки всупереч вимог статті 81 ЦПК України не надала належних та допустимих доказів того, що оспорювана нею угода купівлі-продажу нерухомого майна є удаваною в частині покупця - [PERSON] . Звернувшись в суд з позовом, [PERSON] заявлено вимогу до [PERSON] про витребування частини квартири [ADDRESS] , яку йому подарувала його матір [PERSON] на підставі договору дарування від 11 травня 2004 року, посилаючись на те, що власником вказаної частини спірної квартири є позивачка, а тому в порядку статті 388 ЦК України має право на її витребування. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд звертає увагу на те, що одним із видів захисту права власності є пред`явлення віндикаційного позову, тобто вимоги про витребування майна з чужого володіння, при цьому позивач повинен довести факт існування права власності. Позивачкою не доведено, що частина спірної квартири, вимогу про витребування якої заявлено, є власністю [PERSON] , тому вимоги в цій частині також не підлягають до задоволення. Суд звертає увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права. Оскільки у позивачки відсутнє право на частину спірної квартири, яка належить [PERSON] на підставі договору дарування від 11 травня 2004 року, то позовна давність не застосовується, а в позові відмовляється в цій частині за безпідставністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed