Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

У зв`язку з тим, що він є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 116,3 кв.м, житловою площею 72,4 кв.м, в лютому 2021 року йому стало відомо про те, що рішенням Шпанівської сільської ради народних депутатів від 25 листопада 1997 року № 329 "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] " на підставі заяви [PERSON] , сесія Шпанівської сільської ради вирішила оформити право власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , за [PERSON] , на підставі зазначеного рішення Шпанівською сільською радою було видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 28.02.2000 року, яке скріплене печаткою сільської ради без підпису голови сільської ради Романової Н.М., що посвідчує набуття права власності на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] за [PERSON] , в подальшому Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації здійснило реєстрацію права приватної власності на житловий будинок за [PERSON] , вважаючи, що рішення відповідача про оформлення права власності та видане на підставі нього свідоцтво про право власності видані з порушенням норм законодавства України, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, позивач звернувся до суду із позовом і просить визнати незаконним та скасувати рішення Шпанівської сільської ради народних депутатів від 25 листопада 1997 року № 329 "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] ", а також визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 28 лютого 2000 року, видане Шпанівською сільською радою на ім`я [PERSON] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що спори стосовно вказаного житлового будинку почали виникати з вини його сестри [PERSON] . Він свого часу був депутатом сільської ради, а тому йому відомо, що рішення про оформлення прав власності на житловий будинок має прийматися на засіданні виконавчого комітету, а не на засіданні сесії сільської ради. Крім того, тодішньому голові Шпанівської сільської ради [PERSON] нічого не відомо про таке рішення. Він проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 1968 року і на даний час він є власником вказаного житлового будинку на підставі укладеного у 2006 році договору купівлі-продажу. До того часу документи на право власності були видані на ім`я [PERSON] , а він не реєстрував будинок за собою оскільки виплачував кредит, так як будинок побудований за кредитні кошти, зокрема за пільговий кредит, який надавався йому як учаснику бойових дій в Афганістані. Зазначив, що всі в селі знають, що будинок будував саме він. З цих підстав просив задоволити позов в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Михайлов В.О. в судовому засіданні позов підтримав, суду пояснив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . В лютому 2021 року позивачу стало відомо про те, що рішенням Шпанівської сільської ради народних депутатів від 25 листопада 1997 року № 329 "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] " на підставі заяви [PERSON] , сесія Шпанівської сільської ради вирішила: оформити право власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] . Архівну копію вказаного рішення позивач отримав від Державного архіву Рівненської області (супровідний лист № 22/01-29/21 від 12.02.2021 року). На підставі зазначеного рішення Шпанівською сільською радою було видано свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 28.02.2000 року, яке посвідчує набуття права власності на житловий будинок за [PERSON] . Вказане свідоцтво скріплене печаткою сільської ради без підпису голови сільської ради Романової Н.М. В подальшому, Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації здійснило реєстрацію права приватної власності на житловий будинок за [PERSON] та здійснено запис в реєстрову книгу с.Шпанів том 2 стор.251, поз.603. Копія вказаного свідоцтва отримана позивачем на запит від Рівненського обласного бюро технічної інвентаризації (лист № 1023 від 09.03.2021 року). Вважає, що рішення відповідача про оформлення права власності та видане на підставі цього свідоцтво про право власності видані з порушенням норм законодавства України, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, підлягають визнанню недійсними та скасуванню, з огляду на те, що до компетенції сесії сільської ради не було віднесено прийняття рішень про оформлення права власності, а таке рішення був уповноважений приймати виконком сільської ради. Крім того, рішення видано на " [PERSON] ", а свідоцтво про право власності - на " [PERSON] " і таке свідоцтво не було скріплене підписом голови сільської ради. Більше того, оспорювані рішення та свідоцтво про право власності були видані без наявності рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та акта державної комісії про прийняття об`єкта та введення його в експлуатацію. Зазначив, що позивачем обрано ефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки в подальшому нівелює негативні для позивача наслідки у зв`язку з порушенням права та в майбутньому надає можливість для вирішення питання про належне оформлення права власності на будинковолодіння. Крім того, зауважив, що позивачем не пропущено строки позовної давності, оскільки він отримав копію рішення сільської ради та копію свідоцтва про право власності у лютому-березні 2021 року, так як оригінали документів знаходилися у [PERSON] . Зважаючи на вищевказані обставини, просить задоволити позов у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила слухати справу у її відсутності за участю адвоката Пилипіва І.І., з яким позиція по справі узгоджена. Заявлені позовні вимоги не визнає і просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] , адвокат Пилипів І.І., в судовому засіданні позов не визнав з підстав, зазначених у поданому відзиві на позовну заяву та поясненнях третьої особи, зазначив, що у позивача відсутнє право на звернення до суду із вказаним позовом, так як він не є стороною односторонніх правочинів, а рішення індивідуальної дії необхідно оскаржувати в порядку КАС України. Крім того, зазначив, що [PERSON] при зверненні до суду пропустив строки позовної давності, оскільки проживаючи у вказаному будинку, він знав про всі обставини та реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі оспорюваних документів, а тому його посилання на ту обставину, що він дізнався про зміст рішення сільської ради та свідоцтва про право власності після звернення до Рівненського обласного архіву у 2021 році не може братися до уваги. Зазначив, що свого часу реєстрація права власності на житловий будинок за [PERSON] проведена законно і підстав її скасовувати немає, позивач в зв`язку з цими обставинами не втратив можливість реалізовувати своє право власності, тому задоволення позову не буде мати наслідком реального відновлення порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, відповідно обраний позивачем спосіб захисту прав є неефективним. Зважаючи на це, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача - Шпанівської сільської ради Рівненського району Куляша О.І. в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що у рішенні Шпанівської сільської ради народних депутатів від 25 листопада 1997 року № 329 "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] " була допущена описка, у документах виконавчого комітету сільської ради відсутні відомості про " [PERSON] ". В той же час, згідно архівних записів у погосподарській книзі с.Шпанів, житловий будинок по [ADDRESS] обліковувався за " [PERSON] ". Рішення про оформлення права власності було прийняте сільською радою згідно чинного на той час законодавства, однак в ньому допущена описка у написанні по-батькові власника. Відповідно у свідоцтві про право власності відсутній підпис голови, оскільки БТІ готувало рішення про реєстрацію і представник БТІ приносив свідоцтва про право власності на підпис сільському голові великими об`ємами, тому при оформленні такого свідоцтва недодивилися і не був проставлений підпис сільського голови. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду дала покази, що у 1997 році вона обіймала посаду голови Шпанівської сільської ради і підписувала оспорюване позивачем рішення. Дійсно, на той час Законом України "Про місцеве самоврядування" до повноважень виконавчих комітетів сільських рад було віднесено видача рішень про оформлення права власності. Чому таке рішення по [PERSON] прийнято на засіданні сесії сільської ради їй не відомо, а також вона не знає з яких причин вона не підписала свідоцтво про право власності. Матір позивача по батькові [PERSON] , а не [PERSON] , а тому в рішенні сільської ради була допущена помилка. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що рішенням Шпанівської сільської ради народних депутатів від 25 листопада 1997 року № 329 "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] " на підставі заяви [PERSON] , сесія Шпанівської сільської ради вирішила: оформити право власності на вказаний житловий будинок за [PERSON] . Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на будинковолодіння, від 28 лютого 2000 року, виданого на підставі зазначеного рішення Шпанівської сільської ради, вказане свідоцтво посвідчує набуття права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] . Таке свідоцтво про право власності скріплене печаткою Шпанівської сільської ради без підпису голови сільської ради Романової Н.М. В подальшому, Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації здійснило реєстрацію права приватної власності на житловий будинок за [PERSON] та здійснено запис в реєстрову книгу с.Шпанів том 2 стор.251, поз.603. Як вбачається із листа Шпанівської сільської ради № 364/02-12/21 від 03.03.2021 року у відповідь на адвокатський запит адвоката Михайлова В.О., Шпанівська сільська рада повідомила, що у документах виконавчого комітету сільської ради відсутні відомості про " [PERSON] ". В той же час, згідно архівних записів у погосподарській книзі с.Шпанів, житловий будинок по [ADDRESS] обліковувався за " [PERSON] ". Із копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 212577064 від 15.06.2020 року вбачається, що 03 квітня 2020 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Сивоглаз С.С. за реєстровим № 138. На даний час в провадженні Рівненського районного суду знаходиться справа № 570/4936/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Сивоглаз Світлана Станіславівна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, яка слухається судом і рішення по-суті позовних вимог ще не прийняте. За заявою [PERSON] внесено відомості до ЄРДР за № 42020181010000127 від 27.10.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Кримінальне провадження перебуває на стадії досудового розслідування і підозру на даний час нікому не вручено. Згідно норм ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, ч.1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч.2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як визначено в ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, із аналізу вказаних норм права під захистом цивільних прав (охоронюваних законом інтересів) розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права (охоронюваного законом інтересу) залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд з`ясовує характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права (охоронюваний законом інтерес) позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Особа, яка звертається до суду з позовом самостійно обирає спосіб захисту, визначає відповідача, предмет та підстави позову та зазначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов. Так, для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року у справі № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Таким чином, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Що стосується обраного позивачем [PERSON] способу захисту своїх прав, то суд не може погодитися із зазначеним у письмових поясненнях (а.с.93) твердженням позивача, про те, що обраний ним спосіб захисту свого порушеного права у формі скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання свідоцтва про право власності недійсним є ефективним, оскільки в подальшому нівелює негативні для позивача наслідки у зв`язку з порушенням права та в майбутньому надає можливість для вирішення питання про належне оформлення права власності на будинковолодіння, оскільки позивач [PERSON] , будучи на даний час власником житлового будинку, під час розгляду справи не довів, що його права та законні інтереси порушені і наявність оспорюваного рішення Шпанівської сільської ради та свідоцтва про право власності перешкоджає йому в повній мірі реалізовувати своє право власності, а згідно ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади чи або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Що стосується твердження позивача про те, що рішення Шпанівської сільської ради про оформлення права власності та видане на підставі цього свідоцтво про право власності видані з порушенням норм законодавства України, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, то суд виходить із того, що очевидним є той факт, що у архівній копії рішення Шпанівської сільської ради народних депутатів від 25 листопада 1997 року № 329 "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] " міститься описка в написані прізвища і по батькові [PERSON] . Архівна копія оспорюваного рішення, не є належним та достатнім доказом оформлення права власності на іншу особу, без наявності інших доказів, зокрема заяви самої особи, протоколу сесії, показань свідків тощо, а як вбачається з відповіді Шпанівської сільської ради на адвокатський запит від 03.03.2021 року за № 364/02-12/21 відомості щодо [PERSON] - відсутні, а з відповідних записів у погосподарській книзі с.Шпанів, які також надані позивачем суду у додатках до позовної заяви, господарство за адресою: [ADDRESS] обліковувалося за [PERSON] . І саме записи погосподарської книги, були підставою для прийняття рішення про оформлення права власності за [PERSON] . Позивач стверджує про те, що рішення про передачу у власність будинковолодіння оформлене не [PERSON] , а іншій особі. Поряд з цим не зазначає на чиє ім`я мав бути оформлений правовстановлюючий документ, хто ще претендує на вказане майно та кому б взагалі дане майно могло б належати. Свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 28.02.2000 року лише фіксує факт наявності відповідного права, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється (постанова Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 925/797/17). Аналіз норм чинного на той час цивільного законодавства дає підстави стверджувати, що будинок належав на праві власності [PERSON] ст.ст.100, 101, 112, 113 Цивільного кодексу УPCP 1963 року, виникнення права власності не залежало від державної реєстрації, а погосподарські книги були особливою формою статистичного обліку, що здійснювалася на той час в Україні. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що не доведено належними доказами порушення прав позивача за захистом яких він звертається із позовом, позов є безпідставним, поданим передчасно, а тому він до задоволення не підлягає. Як зазначалось вище, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено судом і це підтвердджується дослідженими в судовому засіданні доказами, рішення Шпанівської сільської ради № 329 від 25 листопада 1997 року "Про оформлення права власності на житловий будинок в [ADDRESS] за [PERSON] " прийнято всупереч нормам чинного на той час законодавства України, зокрема Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", яким не було передбачено права приймати на пленарних засіданнях сесії сільської, селищної міської ради рішення щодо оформлення права власності на житловий будинок. Частиною 6 ст.59 вказаного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) було визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті ради в межах своїх повноважень приймає такі рішення. В оспорюваному рішенні невірно вказано по батькові [PERSON] . Отже, вказане рішення Шпанівської сільської ради є нікчемним в силу закону. Нікчемний правочин (частина 2 статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Враховуючи приписи законодавства і наявну судову практику Верховного Суду із спірних правовідносин, суд робить висновок про нікчемність вказаного рішення Шпанівської сільської ради в силу закону, тобто воно є таким, що не потребує визнання недійсним в судовому порядку. Судом також встановлено, що на підставі вказаного рішення Шпанівської сільської ради [PERSON] 28.02.2000 року було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] . У наданій суду копії свідоцтва відсутній підпис голови сільської ради. Перевірити чи є підпис голови сільської ради на оригіналі свідоцтва суду не вдалося, оскільки представник відповідачки повідомив, що [PERSON] категорично відмовилася надавати суду оригінал свідоцтва про право власності на будинок. Допитана ж в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вказане свідоцтво вона не підписувала. В провадженні Рівненського районного суду перебувала не одна цивільна справа між сторонами з приводу цього ж майна. Такі справи перебували і в провадженні судді Остапчук Л.В., тому суду відомо, що при будівництві будинку [PERSON] було отримано пільговий кредит в зв`язку з тим, що її син [PERSON] є учасником бойових дій, на той час приймав участь в бойових діях в Афганістані. Після повернення з армії продовжував добудовувати будинок, тривалий час проживає в будинку, підтримує його в належному стані, вкладаючи свої кошти. Про ці обставини повідомляв [PERSON] і в судовому засіданні при розгляді даної справи. Виходячи з цього, суд допускає, що між сторонами можуть виникнути нові спори, однак, в судовому засіданні сам позивач ствердив, що на даний час саме він є власником будинку, його права ніхто на даний час не порушує, але вони можуть бути порушені в майбутньому. То він, упереджуючи це, подав даний позов до суду. Незважаючи на вказані обставини, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з тим, що права позивача на даний час не порушені, позивач обрав невірний спосіб захисту порушеного права або інтересу та вказаний позов є передчасно поданим. Що стосується заяви представника відповідачки, адвоката Пилипіва І.І. про пропуск строку позовної давності, то суд виходить із того, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України). Стаття 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема,постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо). Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову за його безпідставністю, тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до норм ЦПК України, з відповідачки не підлягають стягненню і судові витрати, а саме судовий збір, який був сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed