Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрований 03 листопада 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис 3359. Позов мотивує тим, що між ними зареєстровано шлюб, від якого у них народилось 2 дітей, а саме, син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . З 2022 року сімейне життя між ними погіршувалось, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, кожен з подружжя має протилежні погляди на життя, сім`ю, виховання дітей. З листопада 2022 року не ведуть спільного господарства, через різницю в характерах, відсутність взаєморозуміння та довіри. Подальше спільне життя як подружжя суперечитиме їхнім інтересам, наполягає на розірванні шлюбу. Вважає, що строк на примирення не виправить стан їхніх відносин, оскільки непорозуміння продовжуються протягом тривалого періоду, а спроби примирення в минулому не принесли жодних результатів, тому це лише погіршить їх відносини та продовжить їх перебіг в часі. З 28 листопада 2022 року проживають за різними адресами. Просить позов в частині розірвання шлюбу задоволити. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив позов про розірвання шлюбу задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась, хоча повідомлялась про таке належно та вчасно, про причини неявки суд не повідомила, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, не заперечила про розірвання шлюбу, у зв`язку з чим суд вважає можливим розгляд справи у її відсутності за наявними у справі доказами. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 19 січня 2023 року (повторно) [PERSON] та [PERSON] 03 листопада 2015 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис №3359 (а.с.5). Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] , виданого 12 травня 2016 року [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с.9) та серії [NUMBER] , виданого 16 січня 2019 року 11 січня 2019 року [PERSON] (а.с.10). \~ \~ \~ \~Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є небажання сторін будувати у подальшому сімейні стосунки через постійні конфлікти, внаслідок яких втрачено почуття любові, взаємоповаги, припинено подружні стосунки, не ведеться спільне господарство. Пара проживає окремо з листопада 2022 року. \~ \~ \~ \~Згідно ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Приписами ч.1 ст.110 Сімейного Кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи однозначну позицію учасників справи, суд не вважає за можливе застосування будь-яких заходів щодо збереження шлюбу. Положення ст. 24 СК України визначають, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Зокрема, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» від 12 червня 2014 року наголошено на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Частина перша ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98). Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч. 2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Матеріалами справи та проведеним підготовчим судовим засіданням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і відновлювати їх вони не мають наміру. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Суд вважає встановленим, що між сторонами втрачено взаєморозуміння, збереження сім`ї та поновлення шлюбних відносин неможливо, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі\~чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті права та права їх дитини. Враховуючи те, що сторони остаточно визначилась і збереження шлюбу не бажають, сторони реально припинили подружні та будь-які інші в сімейному-родинному контексті відносини, суд приходить до висновку, що немає підстав для подальшого збереження їх шлюбу, у зв`язку з чим такий доцільно розірвати. \~ \~ \~ \~Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача сплачені ним при зверненні до суду 1073 грн. 60 коп. судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved