Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Прокуратури м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. В обгрунтування позову зазначає, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2016 року, [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 368 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції Прокуратурою м. Києва вирок було оскаржено у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Київського апеляційного суду від 18.11.2018 року вирок суду першої інстанції було залишено без змін, а апеляційна скарга залишена без задоволення. В подальшому, не погоджуючись із вказаним рішенням суду Прокуратура м. Києва оскаржила його до суду касаційної інстанції. Постановою Верховного суду від 10.12.2020 року було відмовлено у задоволенні касаційної скарги Прокуратури м. Києва, залишено без змін вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції. Таким чином, загальний строк перебування позивача [PERSON] під слідством та судом становить 7 років 9 місяців тобто 93 місяці. Під час перебування позивачки під слідством та судом, відносно неї були вжиті заходи кримінально-правового впливу. За таких обставин, просить суд стягнути на користь [PERSON] за рахунок державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку втрачений заробіток в розмірі 20 050, грн., витрат пов`язаних із розглядом справи 9 700 грн., компенсацію завданої незаконними діями Прокуратури м. Києва та незаконним проведенням УСБУ у м. Києві та Київській області відносно [PERSON] заходів передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» моральної шкоди в розмірі 1 026 000 грн., витрат на оплату правничої допомоги 131 200 грн., а всього стягнути - 1 186 950,14 грн. Провадження у справі було відкрито 02.03.2021 р., відповідно до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Від представника позивача адвоката Решко С.С. надходили уточнення позовних вимог в частині збільшення суми позову за рахунок збільшення розміру моральної шкоди. Останній зазначив, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» мінімальний розмір заробітної плати станом на час розгляду справи (2023 рік) встановлений на рівні 6 500 грн. За таких обставин моральна шкода за час перебування під слідством та судом становить 93 х 6 500 грн. = 604 500 грн. Моральна шкода завдана застосуванням запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання протягом 68 місяців становить 68 х 6 500 = 442 000 грн. Моральна шкода завдана проведеним обшуком становить 2 х 6 500 = 13 000 грн. Моральна шкода завдана проведенням НРСД аудіо - відео-контроль: 2 х 6 500 = 13 000 грн. Моральна шкода завдана проведенням НРСД зняття інформації з телекомунікаційних каналів (підслуховування): 2 х 6 500 = 13 000 грн. Моральна шкода завдана незаконним відстороненням від посади становить 2 х 6 500 = 13 000 грн. Моральна шкода за незаконне притягнення до адміністративної відповідальності за корупційне діяння 2 х 6 500 = 13 000 грн. Таким чином, загальний розмір заподіяної моральної шкоди [PERSON] становить 1 111 500 грн. Враховуючи наведене, просив суд стягнути на користь [PERSON] загальний розмір відшкодування за шкоду завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність та органу досудового розслідування внаслідок виправдання [PERSON] , що складається з відшкодування втраченого заробітку, відшкодування витрат на правову допомогу, витрат пов`язаних із розглядом справи та відшкодування моральної шкоди - 1 272 450,14 грн. Представник прокуратури м. Києва надав відзив на позовну заяву, за яким заперечує проти позову. Зазначає, що позивачем не надано належних документів на підтвердження розладів здоров`я, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом. Відповідно до довідок Київської міської клінічної лікарні №4 від 08.02.2013 року №1896 та ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини АМН України» від 26.03.2013 року, позивач перебувала на лікуванні з 07.02.2013 року та 12.03.2013 року, тобто до початку строку перебування позивача під слідством і судом. Також, згідно витягу ДУ «Національний науковий центр радіаційної медицини АМН України» з медичної карти стаціонарного хворого №1568 вбачається, що позивач перебувала на лікуванні з 12.03.2013 року діагноз - хронічний аутоімунний тиреоїдин (встановлений позивачу з 2004 року) та Гіпотиреоз, середньої важкості. Водночас, гипотиреоз - обумовлене довготривалою, стійкою нестатністю гормонів щитоподібної залози. Відтак, позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження причинно-наслідковий зв`язку між незаконними діями відповідачів та завданою шкодою. При цьому доказів, як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженнями позивача, призвело до вказаних негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, порушень соціальних зв`язків, [PERSON] до суду не надано. Таким чином, позивачем до Шевченківського районного суду м. Києва не надано жодних доказів, на підставі яких суд міг би встановити сам факт (наявність або відсутність) заподіяння [PERSON] моральних страждань, внаслідок незаконних дій відповідачів, а також доказів, які б підтверджували ступінь таких моральних страждань, наявність причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями та завданою шкодою. Також у відзиві заперечують щодо витрат на правову допомогу адвоката, що була надана на стадії досудового розслідування та в судах на загальну суму 131 200,00 грн. Зазначають, що представник позивача - адвокат Решко С.С. мав можливість звернутись про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 131 200,00 грн. до суду, що розглядав кримінальну справу у першій інстанції. Крім того, вказують, що посилання адвоката Решко С.С., на прибуткові касові ордери, як на письмові докази сплати послуг за угодою про надання правової допомоги, не можливо, оскільки зазначений бухгалтерський - документ не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених положенням, зокрема, кореспондуючого рахунку бухгалтерського обліку, що використовується при проведенні даної операції. Крім того, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 21.11.2018 вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2016, яким [PERSON] визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано, залишено без змін, а тому судове рішення апеляційної інстанції відносно останньої набрало законної сили також 21.11.2018 року. Тому кінцем перебігу строку перебування позивача під слідством і судом слід вважати 21.11.2018 року. Таким чином, [PERSON] перебувала під слідством та судом 68 місяців, а не 93 як то зазначив позивач. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Зазначив, що судовий розгляд у справі по обвинуваченню [PERSON] тривав з квітня 2013 року по грудень 2020 року. В суді першої інстанції судовий розгляд тривав з квітня 2013 року по червень 2016 року, загалом 3 роки і 3 місяці. За час розгляду справи в суді першої інстанції з урахуванням стадії досудового розслідування, мається на увазі судові засідання за участі слідчого судді по обранню запобіжного заходу, відсторонення від роботи було проведено 59 судових засідань. Розгляд справи в апеляційній інстанції тривав 2 роки 3 місяці. За цей час відбулося 27 судових засідань. Касаційний розгляд справи тривав з лютого 2019 року по грудень 2020 року, загалом 1 рік і 10 місяців. 6 призначень судового розгляду, 1 судове засідання. Загальний строк перебування під слідством та судом Позивача становить 7 років 9 місяців, або 93 місяці. Сторона позивача не погоджується із запереченнями Прокуратури м. Києва щодо питання часу перебування під судом та слідством, який є значно меншим ніж заявлено позивачем. Відповідач пропонує значно звузити вказані рамки. Посилається при цьому на рішення Конституційного суду № 9-рп/99 від 27.10.1999 р. та практику ВС у вказаному питанні. Рішення Конституційого Суду України при всій повазі до нього не є актуальним у даній справі. Негативний вплив від незаконних дій відповідача на особу [PERSON] розпочався не з 05.02.2013 року - часу відкриття кримінального провадження, а з 04.02.2013 - коли [PERSON] стала об`єктом проведення відносно неї НСРД: відео та візуальний контроль та прослуховування її телефону а також контролю за вчиненням злочину. НСРД були проведені незаконно - без судового дозволу на їх проведення. Також зазначив, що час закінчення строку притягнення до кримінальної відповідальності є час винесення постанови ВС - 10.12.2020 року. Крім того, [PERSON] будучи особою, відносно якої відбувався касаційний розгляд у кримінальному провадженні у касаційному суді вона продовжувала нести тягар процесуальних кримінально - процесуальних обов`язків як сторона кримінального провадження. Перебування справи [PERSON] на стадії касаційного розгляду 1 рік 10 місяців - це період під час якого вона продовжувала переживати, відчувала себе під судом, відчувала, що не все ще вирішено навіть не дивлячись на те, що вирок набув законної сили - це час коли вона продовжувала зазнавати моральної шкоди у вигляді душевних переживань і тривоги, і час, коли вона продовжувала зазнавати матеріальних збитків у вигляді необхідності продовжувати користуватися послугами адвоката: заперечення на касаційну скаргу, підготовка до судових засідань, бронювання часу на участь у судових засіданнях протягом 6 разів, участь в судовому засіданні. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Стосовно витрат на правничу допомогу позивач підтвердила, що заявлена сума у розмірі 131 200 грн. була сплачена позивачкою на користь адвоката, готівкою. Заперечення прокуратури щодо розміру витрат на правничу допомогу є необґрунтованими та безпідставними. Також позивач зазначила, що через дії відповідача по незаконному притягненню її до кримінальної відповідальності, у неї виникли проблеми на останньому місці роботи. Так, керівництво Мінагрополітики їй наполегливо рекомендувало звільнитися за власним бажанням, аби не кидати тінь на міністерство, тиснуло на позивачку. Дані дії її принижували, від чого позивачка зазнавала моральних страждань. Зрештою вимушена була звільнитись. Щодо витрат пов`язаних із явкою до суду протягом судових розглядів зазначила наступне. На 90% судових засідань позивач приїздила на власному авто. Тому витрати у розмірі 5 500 грн.- це частина витрат на пальне за 8 років судів. Щодо часу перебування позивачки під слідством і судом. Позивач підтримала позицію свого представника. Через подачу прокуратурою касаційної скарги, вона вимушена була жити ще майже 2 роки у напруженні і переживаннях і продовжувала зазнавати моральної шкоди. Тому строк перебування її під судом, а відтак і негативний вплив, що привів до моральних страждань слід рахувати до грудня 2020 року. З приводу приходних ордерів, на підтвердження оплати вартості послуг адвоката будучи за фахом і професією бухгалтером, зазначила, що вказані заявлені до відшкодування кошти дійсно сплачувала адвокату. Відносини її з адвокатом регулюються договором між нею і адвокатом Решко С.С., а тому прокуратура не має право їх оцінювати. Приходні ордери адвоката є по суті своїй розпискою про отримання грошей, а не приходним ордером у розумінні бухгалтерського обліку. Додатково заначила, що дійсно страждала на депресії та відчувала пригнічення через перебування під слідством, а потім судом протягом тривалого строку, що у неї погіршилися стосунки із спів службовцями, деякими друзями та сусідами за помешканням. У судовому засіданні представник Прокуратури м. Києва заперечував проти позову з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. До суду направили клопотання про розгляд справи без участі представника Державної казначейської служби України, просили у позові відмовити. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 04.02.2013 року [PERSON] стала об`єктом проведення відносно неї оперативно-розшукових заходів аудіо - відео -, контроль, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж. 19.02.2013 року у помешканні [PERSON] в Київській обл. проведено обшук, вилучено особисті речі та документи. 27.03.2013 року на підстави ухвали Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] відсторонено від посади в.о. генерального директора ДП «Агроінвест» строком на 2 міс. 27.03.2013 року на підстави ухвали Голосіївського районного суду м. Києва відносно [PERSON] вжито запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, який тривав до набрання вироком законної сили - 18.11.2018 р. (загалом 5 років 8 місяців або 68 міс.). 05.02.2014 року Прокуратурою м. Києва було розпочато кримінальне провадження № 1213110000000164 за ст. 368 ч. 3 КК України. 13.03.2013 року [PERSON] оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (ред. 07.04.2011). Санкція статті в редакції, що діяла на момент оголошення підозри передбачала позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2016 року, [PERSON] виправдано за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 368 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції Прокуратура м. Києва подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на вирок від 10.06.2016 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 21.11.2018 року було залишено вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В подальшому, не погоджуючись і з вказаним рішенням апеляційної інстанції, Прокуратура м. Києва подала касаційну скаргу. Постановою Верховного суду від 10.12.2020 року було відмовлено у задоволенні касаційної скарги Прокуратури м. Києва, залишено без змін вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції. Так, предметом розгляду в даній справі є вимоги про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність та органу досудового розслідування внаслідок виправдання [PERSON] , що складається з відшкодування втраченого заробітку, відшкодування витрат на правову допомогу, витрат пов`язаних із розглядом справи та відшкодування моральної шкоди, всього на суму 1 272 450,14 грн., вказуючи про те, що 7 років 9 місяців (93 місяці) перебувала під слідством та судом, вину у скоєнні інкримінованого їй злочину не визнавала, вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2016 року, [PERSON] виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Унаслідок незаконного кримінального переслідування зазнала суттєвих моральних страждань. Відповідачі при цьому вважають, що позивачем не доведено належними засобами доказування наявності моральної шкоди та її розміру. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України. Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках відшкодуванню підлягають: 1) заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Частина 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Отже, внаслідок, зокрема, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодуванняморальної шкоди та заробітку, який особа втратила внаслідок незаконних дій, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Таким чином, враховуючи, [PERSON] була незаконно відсторонена від займаної посади строком на 2 міс., у зв`язку з чим має право на відшкодування заробітку за квітень-травень 2013 року. Згідно довідки пенсійного фонду України неотриманий заробіток [PERSON] за квітень 2013 р. становить 9 232,15 грн., неотриманий заробіток [PERSON] за травень становить 10 817,99 грн. Таким чином, сума що підлягає відшкодуванню у якості втраченого заробітку становить 20 050,14 грн. Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнала суттєвих моральних страждань, Факт притягнення в якості обвинуваченої був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився стан здоров`я. З моменту порушення кримінальної справи не мала змоги офіційно працевлаштуватись, оскільки відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про прийняте остаточне рішення по кримінальній справі були відсутні у відповідних реєстрах МВС. Позивач була змушена звертатись до адвокатів, брати участь у судових засіданнях та змінювати установлений спосіб свого життя. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що він є чоловіком позивачки [PERSON] . Постійно проживає з нею протягом останніх маже тридцяти років. Так, за час перебування під слідством та судом його дружина знаходилась у дуже важкому моральному стані, страждала безсонням, приймала снодійне, також в неї була депресія. Він, як її чоловік був очевидцем цього. Крім того, в їх помешканні проводився обшук, що також негативно вплинуло на емоційний стан його дружини. За час перебування під слідством у їх сім`ї погіршились відносини із сусідами та друзями. За час перебування його дружини під запобіжним заходом у вигляді особистого зобов`язання, вони не мали змоги поїхати на відпочинок, на лікування до санаторію, що також негативно відобразилось на фізичному, моральному та психічному стані його дружини, порушився звичайний уклад проживання їх сім`ї. Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із того, що ухвалою Київського апеляційного суду від 21.11.2018 вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2016, яким [PERSON] визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано, залишено без змін, а тому судове рішення апеляційної інстанції відносно останньої набрало законної сили 21.11.2018 року. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» установлено з 01 січня 2022 р. мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 6 500,00 грн. Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт наявності в позивача моральної шкоди в наступному розмірі: 6 500,00 грн. х 68 (кількість місяців перебування під слідством та судом до набрання вироку законної сили) = 442 000 грн. Суд вважає, що сам по собі факт перебування позивачки в рамках кримінального провадження у статусі спочатку підозрюваної, а потім підсудної, будучи в подальшому виправданою, вже завдає особі негативних наслідків у вигляді моральних страждань, що безумовно змінило її нормальний життєвий ритм, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає що відшкодування в розмірі 442 000 грн. відповідатиме розміру шкоди, заподіяної позивачу. При цьому судом враховано в тому числі і особу позивача, її трудовий стаж, посади, які вона обіймала, що підтверджується копією трудової книжки на ім`я [PERSON] , а також той факт, що раніше вона не притягалася до кримінальної відповідальності. Факт заподіяння [PERSON] моральної шкоди, підтверджується і показами свідка [PERSON] , що є самостійним джерелом доказів відповідно до ст. 74 ЦПК України. Суд не вбачає підстав для задоволення позову в іншій частині, позаяк позивачем не доведена підвищена ступінь страждань позивача від дії відносно неї заходів кримінально-правового впливу таких як: відсторонення від посади, вжиття відносно позивача запобіжного заходу, проведення обшуку. У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Суд встановив, що між позивачем та адвокатом Решко С.С. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги від 06.02.2013 року. На підтвердження виконання договору про надання професійної правничої допомоги від 06.02.2013 в матеріалах справи міститься акти виконаних робіт від 15.03.2013 року, 10.04.2013 року, 30.07.2013 року, 15.02.2014 року, 14.11.2014 року, 30.03.2015 року, 22.12.2015 року, 01.07.2016 року, 17.03.2017 року, 25.12.2018 року, 24.12,2020 року, згідно яких позивачем на користь адвоката Решко С.С. було сплачено грошову винагороду за надані послуги адвоката у розмірі 131 200 грн. З огляду на положення ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» зазначена сума також підлягає стягненню з відповідача. Також, позивачем було сплачено за надання правничої допомоги в рамах цивільної справи 17 000 грн., що підтверджується матеріалами справи та самим позивачем. Попередній розмір судових витрат також був заявлений позивачем на стадії підготовчого судового засідання. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується постановами Верховного суду у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визнання розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обгрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободо договору, закріпленому в статті 626 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в статті 43 Конституції України. Дана позиція викладена в додатковій постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.06.2022 року у справі №873/244/21. Крім того, позивач понесла витрати по сплаті вартості експертизи у розмірі 4 200 грн., що підтверджується довідкою про вартість поліграфічного дослідження. Доводи сторони позивача щодо стягнення витрат на пальне для авто у розмірі 5 500 грн. задоволенню не підлягають, оскільки статтею 133 ЦПК України чітко визначено, перелік витрат, що відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи, а витрати на пальне до таких не відносяться. Крім того, такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 131 200 грн. та 17 000 грн., а також витрат на проведення експертизи у розмірі 4 200 грн. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 442 000,00 грн., втрачений заробіток у розмірі 20 050 грн. 00 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 131 200 грн. та 17 000 грн., а також витрати на проведення експертизи у розмірі 4 200 грн., в решті позовних вимог слід відмовити. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial