Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

27 січня 2022 року позивач звернулась до Балаклійського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом. Ухвалою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 31 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Встановлено строк для подання відзиву, відповіді на відзив і заперечень. Ухвалу суду отримано відповідачем та третьою особою 04 лютого 2022 року, позивачем - 05 лютого 2022 року. Розпорядженням Голови Верховного Суду України від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Балаклійського районного суду Харківської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. 21 березня 2023 року цивільна справа надійшла на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 травня 2023 року головуючим суддею у справі визначений суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Парфьонов Д. О. Ухвалою судді від 15 травня 2023 року цивільну справу прийнято до провадження. Справу призначено у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Зобов`язано відповідача надати докази у справі. Встановлено строк для подання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 21 квітня 2021 року (наказ про прийом № 514/21-П від 20 квітня 2021 року) по 21 грудня 2021 року (наказ про звільнення № 626/21-3 від 21 грудня 2021 року) вона працювала у ПрАТ «БАЛЦЕМ» на посаді охоронника 3-го розряду служби внутрішнього контролю. З 01 вересня 2021 року по момент звільнення заробітну плату їй виплачено не було, внаслідок чого утворилася заборгованість з виплати заробітної плати. Також не проведено повного розрахунку при звільненні, а саме: не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Позивач неодноразово усно зверталася до відповідача з вимогою виплатити заробітну плату та проведення остаточного розрахунку при звільненні, однак ніяких дій з боку відповідача не вчинено, остаточний розрахунок при звільнення не проведено, також не видано і довідки про розмір заборгованості. В грудні 2021 року відповідачем позивачу виплачено частину заборгованості за серпень 2021 року. 17 січня 2022 року позивачем на адресу відповідача направлено заяву про виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію за час затримки у виплаті середньої заробітної плати з урахуванням індексу зростання цін, а також видання довідки про суму заборгованості по заробітній платі та інших документів. Згідно з заявою позивач просила: надати обґрунтування підстав затримки у виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також не проведення повного розрахунку при звільненні; в найкоротші строки здійснити повний розрахунок, провівши виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2021 року по 21 грудня 2021 року, грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію за час затримки у виплаті середньої заробітної плати з урахуванням індексу зростання цін, та інші виплати, які належали до виплати під час звільнення; надати у вигляді довідки інформацію про нараховані, виплачені та не виплачені суми при звільненні, з повним помісячним та поденним розшифруванням кожної позиції (виокремленням різних складових); видати довідку про загальну суму заборгованості по виплаті заробітної плати, довідку про середній заробіток (середньоденний та середньомісячний), інформацію про кількість днів невикористаної відпустки та про розмір нарахованої при звільненні грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки, завірену належним чином копію наказу про прийом на роботу, завірену належним чином копію наказу про звільнення з роботи, оформлену належним чином виписку з колективного договору. Позивачем направлено вищевказану заяву на адресу відповідача з описом вкладення у лист з оголошеною цінністю. 20 січня 2022 року позивачем отримано лист від відповідача вих. № 151/БАЛЦЕМ-33/22 від 19 січня 2022 року, адресований у відповідь на його заяву від 17 січня 2022 року «Про виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати». Згідно з вищевказаного листа позивачеві було надано довідку про доходи за вересень 2021 року-грудень 2021 року, копію наказу про прийняття на роботу та копію наказу про припинення трудового договору. Однак вказаний лист та додані до нього матеріали не містять інформації про суму заборгованості по заробітній платі. При цьому не надано і окремої довідки про суму невиплаченої заробітної плати, розмір якої вказано у розрахунковому листі за грудень 2021 року. Позивачем від органу Пенсійного фонду України отримано довідку за формою ОК-7, згідно з якою вбачається те, що внески відповідачем станом на дату отримання довідки сплачено по вересень 2021 року. Факт наявності заборгованості з боку відповідача підтверджується розрахунковими листами за період з вересня по грудень 2021 року. У виданому розрахунковому листі за грудень 2021 року вказано, що борг за підприємством на кінець місяця становить 28 123,21 грн, з яких компенсація відпустки - 4 286,66 грн. Вказана інформація, на думку позивача, є належним підтвердженням наявності як самої заборгованості, так і її розміру. Відзиву на позовну заяву від відповідача у встановлений суддею в ухвалі про відкриття провадження строк від 31 січня 2022 року, з урахуванням заяви про прийняття справи до провадження від 15 травня 2023 року не надходило, у відповідності до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ухвалу судді від 26 травня 2023 року отримано відповідачем 26 травня 2023 року. Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 14 Ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1, в тому числі - Головне управління Держпраці у Харківській області. Утворено, в тому числі - Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці. Установлено, що міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, в тому числі: Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці - завдання і функції Управління Держпраці у Сумській області, Управління Держпраці у Полтавській області, Головного управління Держпраці у Харківській області. Позивачем в позові вказано в якості третьої особи - Головне управління Держпраці у Харківській області, внаслідок чого судом, виходячи з постанови Кабінету Міністрів України від 12 січня 2022 року № 14 справа розглядається за участю належної третьої особи, якою, станом на день розгляду справи є Північно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці. Третьою особою отримано ухвалу суду від 26 травня 2023 року 30 травня 2023 року. При цьому, пояснень на позов третьою особою у встановлені судом строки не подано. Суд, дослідивши докази у справі, установив такі обставини справи та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Матеріалами справи у виді засвідченої копії витягу з трудової книжки серія [NUMBER] , заповненої 01 листопада 2006 року /а.с.10-11/ підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «БАЛЦЕМ». 21 квітня 2021 року позивач прийнята охоронником 3-го розряду до служби внутрішнього контролю (запис № 13) згідно з наказом від 20 квітня 2021 року № 514/21-П та 21 грудня 2021 року звільнена за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (запис № 14) на підставі наказу № 626/21-3 від 21 грудня 2021 року. З наданої суду копії наказу підтверджуються обставини щодо дати звільнення відповідача та причин звільнення. Крім того, згідно з наказом № 626/21-З убачається визнання роботодавцем факту наявності компенсації за 14 днів відпустки /а.с.12/. У відповідності до ч. 4 ст. 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Як Балаклійським районним судом Харківської області так і Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалами від 31 січня 2022 року та від 15 травня 2023 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів у виді довідки про загальну суму заборгованості по виплаті заробітної плати за період, за який вона утворилася, довідку про середній заробіток [PERSON] . Ухвали судів отримано, однак у встановлений законодавством строк витребувані докази не надані. Причини ненадання суду не пояснені. Позивачем у позові вказано, а відповідачем не спростовано належними доказами, що в день звільнення [PERSON] - 21 грудня 2021 року відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів. 17 січня 2022 року позивач звернулася до відповідача з заявою /а.с.16-17, 18/, в якій повідомляла про невиплату їй сум, належних при звільненні, порушення її прав та просила: надати обґрунтування підстав затримки у виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, а також не проведення повного розрахунку при звільненні; в найкоротші строки здійснити повний розрахунок, провівши виплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01 вересня 2021 року по 21 грудня 2021 року, грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію за час затримки у виплаті середньої заробітної плати з урахуванням індексу зростання цін, та інші виплати, які належали до виплати під час звільнення; надати у вигляді довідки інформацію про нараховані, виплачені та не виплачені суми при звільненні, з повним помісячним та поденним розшифруванням кожної позиції (виокремленням різних складових); видати довідку про загальну суму заборгованості по виплаті заробітної плати, довідку про середній заробіток (середньоденний та середньомісячний), інформацію про кількість днів невикористаної відпустки та про розмір нарахованої при звільненні грошової компенсації за всі дні невикористаної відпустки, завірену належним чином копію наказу про прийом на роботу, завірену належним чином копію наказу про звільнення з роботи, оформлену належним чином виписку з колективного договору. Позивачем направлено вищевказану заяву на адресу відповідача з описом вкладення у лист з оголошеною цінністю. 19 січня 2022 року відповідачем надано позивачу відповідь на заяву вих. № 151/БАЛЦЕМ-33/22 /а.с.19/, згідно з яким позивачу надано довідку про доходи № 38 за вересень 2021 року - грудень 2021 року, копію наказу про прийняття на роботу та копію наказу про припинення трудового договору. При цьому не надано і окремої довідки про суму невиплаченої заробітної плати, розмір якої вказано у розрахунковому листі за грудень 2021 року. З довідки про доходи № 38 від 19 січня 2022 року /а.с.20/ вбачається нарахування відповідачем позивачу заробітної плати за вересень 2021 року у сумі 8 672,85 грн; за жовтень 2021 року у сумі 9 396,21 грн, за листопад 2021 року 6 895,13 грн, за грудень 2021 року 10392,10 грн, лікарняні за листопад 2021 року 1 490,20 грн. Загальна сума доходу за період з вересня 2021 року по грудень 2021 року становить 36 846,55 грн. Відомостей про виплату нарахованого довідка не містить. Згідно з наданою позивачем в засвідченій копії довідкою Пенсійного фонду України про застраховану особу - [PERSON] від 17 січня 2022 року вбачається, що відомості за 2021 рік містять інформацію про нарахування ПрАТ «БАЛЦЕМ» (ЄДРПОУ 00293060) заробітної плати, в тому числі за: вересень 2021 року (30 днів) - 8 672,85 грн; жовтень 2021 року (0 днів) - 0,00 грн; листопад 2021 року (0 днів) - 0,00 грн; грудень 2021 року (0 днів) - 0,00 грн /а.с.21/. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 статті 94 КЗпП України передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа Суханов та Ільченко проти України заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини, заява № 42527/98 тощо) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання / правомірне очікування (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, наданими позивачем доказами та фактом ненадання доказів, витребуваних судом відповідачем, судом установлено, що [PERSON] було звільнено із займаної посади в ПрАТ «БАЛЦЕМ» 21 грудня 2021 року. Однак станом на момент звільнення роботодавець мав заборгованість перед [PERSON] по виплаті заробітної плати за жовтень - грудень 2021 року. Також, дані про застраховану особу свідчать про виплату заробітної плати за вересень 2021 року. При цьому, відповідачем не виконано обов`язок щодо виплати всіх сум, належних позивачу при звільненні. Таким чином, позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у сумі 26 683,50 грн (без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати) підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену щорічну відпустку при звільненні слід зазначити наступне. Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України «Про відпустку» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустку» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустку», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустку» передбачено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина 1 статті 6 Закону). Механізм здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. За пунктом 2 розділу ІІ Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. Згідно з п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Тому, з огляду на вищезазначене, для розрахунку компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за всі роки, необхідно взяти останні 12 місяців, що передували звільненню [PERSON] . Однак, як установлено з матеріалів справи, позивача прийнято на роботу 21 квітня 2021 року, у жовтні - грудні 2021 року не виплачувалась заробітна плата. У той же час, положеннями п. 4 Порядку передбачено, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Оскільки, в матеріалах справи відсутні відомості щодо посадового (місячного) окладу позивача, суд виходить з виплат, які здійснювалися щомісячно з 01 травня 2021 року по вересень 2021 року включно у сумі 45 599,64 грн. Тому середній заробіток за позивача за період, що передував звільненню розраховується за формулою: 45 599,64 грн (сумарний заробіток за розрахунковий період) : 153 (кількість днів) = 298,04 гривні (середній заробіток). Позивач указує та з наказу про звільнення вбачається, що за позивачем рахується 14 днів невикористаної відпустки. Отже, компенсація за невикористану відпустку позивача з 2013 року становить 4 172,56 гривень (298,24 грн х 14 днів). Таким чином, загалом з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова сума в розмірі 30 856,06 гривень (26 683,50 + 4 172,56). Суд не бере до уваги наведену позивачем суму компенсації в розмірі 4 286,66 грн, вважаючи її невірною з огляду на вище викладене. При цьому, надані позивачем ксерокопії документів, визначені нею, як розрахункові листи /а.с.13-15/ не можуть бути допустимими доказами, оскільки не містять реквізитів первинних документів, печаток та підписів відповідальних посадових осіб, а таким чином, дані документи не приймаються судом до уваги. За таких обставин, оскільки відповідачем порушено право позивача на своєчасний розрахунок при звільненні, вбачаються підстави для висновку про необхідність задоволення позовних вимог у цій частині позову та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. При цьому, враховуючи те, що у позові позивач просила стягнути суму заборгованості в розмірі 28 123,21 грн, з яких сума компенсації за невикористану відпустку становить 4286,66 грн (відповідно - сума заборгованості з заробітної плати - 23 836,55 грн), з огляду на те, що судом встановлено розмір заборгованості з заробітної плати - 26 683,50 грн, розмір компенсації за невикористану відпустку - 4 172,56 грн, загальна сума - 30 856,06 гривень, з огляду на те, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), суд вважає за необхідне задовольнити позов у межах заявлених позовних, тобто - у розмірі 28 123,21 грн, з яких сума заборгованості по заробітній платі становить 23 950,65 грн, без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, а також грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у сумі 4 172,56 грн, без відрахування обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати. Також, ураховуючи те, що позивач просить стягнути заборгованість з 01 вересня 2021 року, водночас судом установлено заборгованість з 01 жовтня 2021 року, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в сумі, вказаній вище. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно з п. 1. ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за ставкою, визначеною п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви фізичною особою у розмірі 1 % від задоволення вимог, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подання позову. Враховуючи те, що 1% від розміру задоволених вимог у загальному розмірі (28 123,21 грн) становить 281,23 грн, що є меншим за встановлену Законом України «Про судовий збір» ставкою, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial