Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт належності [PERSON] , який помер [INFO] , сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ІФ 07-34 №035091, виданого на ім`я [PERSON] . Також просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на житловий будинок, господарські будівлі та споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер його дід [PERSON] і після його смерті відкрилась спадщина за заповітом, укладеним на його ім`я. На день смерті [PERSON] йому належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та право на земельну частку (пай) площею 35,2 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) в землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян ім. Лесі Українки с. Раківчик Коломийського району Івано-Франківської області, що належало [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] , проте нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на спірний будинок не було зареєстровано за спадкодавцем. Крім того підставою для відмови нотаріус вказала і те, що у сертифікаті на право на земельну частку (пай) є розбіжності в написанні по-батькові спадкодавця, а саме: у сертифікаті зазначено « [PERSON] », а у свідоцтві про смерть та заповіті « [PERSON] ». Вирішити ж у позасудовому порядку питання отримання правовстановлюючого документу, яким підтверджується право власності не можливо, оскільки колгоспні двори ліквідовано, а члени цього двору померли. Зазначає, що станом на 01.07.1990 вищевказане господарство відносилось до суспільної групи колгоспний двір і головою двору був [PERSON] , а членом його двору була його дружина [PERSON] , отже право власності на вищевказане нерухоме майно в рівних частинах набули [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після смерті якої відкрилась спадщина на частину спірного будинковолодіння, але єдиним спадкоємцем був [PERSON] , який прийняв спадщину шляхом вступу у фактичне управління нею. На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на норми ст. ст. 524, 529, 548, 120-126 ЦК УРСР. Від Коломийської міської ради Івано-Франківської області відзив на позовну заяву не надходив. ІІ. Процесуальні дії суду у справі. Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області ухвалою від 01.05.2023 відкрив провадження у справі за позовом [PERSON] до Коломийської міської ради Івано-Франківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування, за клопотанням позивача витребувано у державного нотаріуса Першої Коломийської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Суд ухвалою від 07.06.2023 підготовче провадження у цивільній справі №346/2166/23 за вищезазначеним позовом закрив та призначив справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] подала заяву, в якій просить проводити судовий розгляд за відсутності її та її довірителя, на задоволенні заявлених позовних вимог наполягають з підстав зазначених у позовній заяві. Від Коломийської міської ради надійшло клопотання, в якому просять розглядати справу без участі їх представника, просять ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства. Суд, розглянувши заяви представника позивача та представника відповідача про розгляд справи за їх відсутності, вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін, які в судове засідання не з`явилися, на підставі наявних у суду матеріалів відповідно до положень ч. 3 ст. 211 та ст. 223 ЦПК України. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин. [PERSON] помер [INFO] , про що виконавчим комітетом Раківчицької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області 01.04.2003 складено відповідний актовий запис №7 (свідоцтво про смерть від 02.09.2022 серія [NUMBER] ). [PERSON] померла [INFO] , про що виконавчим комітетом Раківчицької сільської ради Коломийського району складено актовий запис №7 (свідоцтво про смерть від 10.03.2023 серія [NUMBER] ). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 28.11.1981 серія [NUMBER] [PERSON] одружився з [PERSON] , прізвище подружжя після одруження: чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Рішенням Коломийського міськрайонного суду івано-Франківської області від 07.10.2015 встановлено факт родинних відносин, а саме: що померлий [INFO] [PERSON] являється батьком [PERSON] та чоловіком [PERSON] . Відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.03.2007 встановлено факт, що [PERSON] , який помер [INFO] , є дідом [PERSON] . Від імені [PERSON] 05.07.1999 складено заповіт на ім`я [PERSON] на все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.11.2022 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки паво власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано не було, сертифікат на земельну частку (пай) видано на ім`я [PERSON] , тоді як у свідоцтві про смерть вказано « [PERSON] ». Згідно довідки від 20.02.2023 №20/7.01-16, виданої Раківчицьким старостинським округом Коломийської міської ради на підставі погосподарської книги №11 за 1947-1949 роки, особовий рахунок № [NUMBER] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Власником будинку був [PERSON] . За відомостями з погосподарської книги членами вищезазначеного господарства були [PERSON] та [PERSON] . Довідка від 07.09.2022 №87/7.1-16, видана Раківчицьким старостинським округом Коломийської міської ради свідчить по те, що станом на 01.07.1990 у господарстві [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . На момент смерті [PERSON] в даному господарстві ніхто окрім останнього зареєстрованим не був, про що свідчить і довідка від 07.09.2022 №88/7.1-16. За змістом виписки з інвентаризаційних матеріалів від 13.09.2022 №73754 та технічного паспорту від 13.10.2022 на будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] складається з житлового будинку літ «А» загальною площею 48,0 кв.м., житловою площею 22,2 кв.м.; літня кухня літ. «Б»; погріб літ. «В»; навіс літ. «Г»; стайня літ. «Д»; стодола літ. «Е»; навіс літ. «Є»; вбиральня літ. «Ж»; криниця №1. Згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ІФ 07-34 №035091 від 10.09.1999, останній видано « [PERSON] » на підставі рішення Коломийської районної державної адміністрації від 22.04.1999 №164, в тому що йому належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян ім. Лесі Українки розміром 35,3 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий 10.09.1999 [PERSON] фактично належить [PERSON] (довідка від 20.04.2023 №42/7.01-16). Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 23.05.2023 відомості у спадковому реєстрі щодо [PERSON] , яка померла [INFO] , відсутні. Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] 25.04.2007 звернувся [PERSON] , інші спадкоємці відсутні (матеріали спадкової справи після смерті [PERSON] №331). 25.05.2007 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зокрема на майновий пай, що належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай. ІV. Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі №632/580/17 (провадження №61-51сво18) зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №320/948/18 (провадження №14-567цс18) зроблено висновок, що «у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів». Згідно з п. п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об?єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов?язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України). Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01.01.2004, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. З урахуванням тієї обставини, що [PERSON] помер [INFO] , а спадщина після його смерті була прийнята позивачем по справі у 2007 році шляхом подання заяви нотаріусу про прийняття спадщини, то застосуванню підлягають саме норми ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР (чинного на момент відкриття спадщини) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини. Частиною 1 ст. 529 ЦК Української РСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом (ст. 534 ЦК Української РСР). За змістом статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За правилами ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 ЦК УРСР). Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених п. 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Підпунктом 4.18 п. 4 глави 10 розділу ІІ вказаного порядку передбачено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до вимог пункту 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», який узгоджується з положеннями пункту 1 глави 13 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.1966, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995, та інших нормативно-правових актів. Так судом встановлено, що спірний будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, рік побудови 1947-1948, тому при вирішенні спору слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинку. Статтею 100 ЦК УРСР визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах, що передбачено п. 62 Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 №45/5. Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19.01.1976 №1/5 було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок, тобто виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. У погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постановою Ради Міністрів Української РСР від 11.03.1985 №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР» у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Суспільна група колгоспний двір існувала до 15.04.1991, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP «Про введення в дію Закону Української PCP «Про власність», якою було введено в дію Закон України «Про власність». Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15.04.1991, не містить поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї. Так, відповідно до ст. 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. V. Оцінка суду. Так досліджені судом докази свідчать, що [PERSON] , який помер [INFO] , за життя належало право на земельну частку (пай), про що свідчить відповідний сертифікат, проте внаслідок допущеної помилки в написанні по-батькові позивач позбавлений можливості оформити свої спадкові права. З огляду ж на встановлені судом факти, можна дійти висновку, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серія ІФ07-34 №035091 належав саме [PERSON] , а відповідно вказаний факт підлягає і може бути встановлений судом, як такий що у подальшому передуватиме оформленню спадкових прав позивача. Крім того суд приходить до висновку, що спадкодавцю [PERSON] та його дружині [PERSON] належало право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , оскільки наявний відповідний запис у погосподарській книзі, що у свою чергу є належним та достатнім засобом підтвердження права власності останніх станом на день завершення будівництва, а саме: 1947-1948 роки. У свою чергу [PERSON] померла [INFO] , а з урахуванням тієї обставини, що членам колгоспного двору майно колгоспного двору належало в рівних частках, після смерті останньої відкрилась спадщина на спірного будинку, яку [PERSON] хоча і не оформив шляхом отримання свідоцтва про прийняття спадщини, проте вважається таким, що спадщину прийняв шляхом фактичного вступу в управління останнім, оскільки був зареєстрований та проживав разом з [PERSON] на день її смерті. Таким чином можна стверджувати, що на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина, до складу якої серед іншого входив і житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , право власності на який належало померлому на підставі погосподарської книги. На ім?я ж позивача зі сторони [PERSON] було оформлено заповіт на все належне йому майно, а досліджені судом матеріали свідчать, що інші спадкоємці після смерті спадкодавця відсутні, тоді як позивач після смерті [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини, тому суд приходить до висновку, що позивач є єдиним спадкоємцем [PERSON] , а тому наявні підстави для визнання за ним права власності на спірне спадкове майно, а саме будинковолодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . VІ. Заходи забезпечення позову (заяви). Заходи забезпечення позовної заяви судом не вживались, відповідні клопотання від учасників справи не поступали. VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Сторонами клопотання про перерозподіл судових витрат не заявлялось. На підставі викладеного,

Outcome: approved