Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язання вчинити дії. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказує, що у квартирі з 10.09.2018 зареєстрований [PERSON] , [INFO] , та з 06.09.2018 зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Відповідачі були зареєстровані позивачкою, оскільки були товаришами її сина та мали намір навчатись в УжНУ, однак, з 2019 році у квартирі не проживають. Зв`язок з ними втрачено, а їх місце проживання їй не відомо. Разом з тим, факт їх реєстрації у квартирі створює для позивачки перешкоди у користуванні належним їй житлом та порушує її права як власника, оскільки, відповідачі не беруть участі в утриманні житла, комунальні платежі не сплачують, На підставі наведеного позивачка просить визнати [PERSON] \~та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою (житловим приміщенням) [ADDRESS] . У судове засідання позивач не з`явилася, однак, її представник подала заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, зазначила, що позов підтримує, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за їх відсутності не подали, у зв`язку з чим суд розглянув справу у їх відсутності за наявними в ній матеріалами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Ужгородської міської ради в особі відділу реєстрації місця проживання у судове засіданні не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Позивачка проти ухвалення заочного рішення не заперечила, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, суд розглянув справу заочно. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач [PERSON] є\~власником квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі продажу від 30.07.1998 серії ААО № 468022, який зареєстровано державним нотаріусом А.В. Гаврилюк в реєстрі за № 3-3772 . Згідно з довідкою від 23.02.2023 № 432/13-06, виданою Відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, [PERSON] ,\~ [INFO] ,зареєстрований\~за адресою:\~ [ADDRESS] . Згідно з довідкою від 23.02.2023 № 433/13-06, виданою Відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, [PERSON] ,\~ [INFO] ,зареєстрований\~за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з Акту про не проживання за місцем реєстрації від 21.12.2022, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , за місцем реєстрації не проживають з січня 2019 року. У вказаній квартирі на час складення акту відсутні їхні особисті речі у зв`язку з не проживанням у квартирі. У квартирі проживає власник [PERSON] та її син [PERSON] . Оцінивши належним чином зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 47\~Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 319 ЦК України закріплено норму, згідно з якою власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з\~статтею 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Право користування чужим майном закріплено у\~статтях 401-406 ЦК України. Частиною першою\~статті 401 ЦК України\~передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій\~\~статті 402 ЦК України\~вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у\~статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Крім того, згідно з ч. 1\~ст. 156 ЖК УРСР,\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Відповідно до частини четвертої\~статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з \~ст. 391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб і будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей\~383,\~391,\~405 ЦК України\~та статей\~150,\~156\~у поєднанні зі\~статтею 64 ЖК України\~слід дійти висновку про те, що положення статей\~383,\~391 ЦК України\~передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст.\~150,\~156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивачки і зареєстровані в квартирі, яка на праві приватної власності належить позивачці, то такі можуть втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті\~383,\~391 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі (житловому приміщенні) за адресою: [ADDRESS] , протягом тривалого часу, а саме близько 4 років, не є ні власниками, ні співвласниками житлового приміщення, разом з власником не проживають, жодні зв`язки з позивачкою не підтримують, спільного господарства не ведуть. Обставин на спростування фактів щодо тривалого не проживання без поважних причин за вказаною вище адресою судом не встановлено, так само не встановлено обставин на підтвердження укладення чи існування будь-яких договорів, на підставі яких за ними зберігалося б право користування вказаним помешканням. Жодних обставин на підтвердження існування підстав, за якими б за відповідачами зберігалось право користування жилим приміщенням, судом в ході розгляду справи не встановлено. Згідно з\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, врахувавши всі обставини справи в сукупності, суд прийшов до переконання, що позовна заява в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обгрунтована та підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги примусово зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку, то суд прийшов до висновку, що в цій частині позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до\~ст.\~3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~та\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до абзацу 3 пункту 26\~Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною 1 статті 18 ЦПК України\~передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином, рішення суду в справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана рішенням суду такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Даний обов`язок органу місцевого самоврядування зняти з реєстрації закріплений у ст.ст.\~7,\~11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином, законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій. Беручи до уваги висновок суду про задоволення позовної вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідачів належить стягнути на користь позивачки сплачений судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: partial