Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

1.Позиції учасників справи. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом з вимогою до Державної інноваційної фінансово - кредитної установи про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, а саме стягнути з Державної інноваційної фінансово - кредитної установи на користь [PERSON] : - середній заробіток за час затримки виконання судового рішення органу, який розглядав трудовий спір, в розмірі 345 042,71 грн.; - середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 600 447,99 грн. Позов обґрунтований тим, що з 07 грудня 2017 року [PERSON] було прийнято до Державної інноваційної фінансово -кредитної установи на посаду начальника сектору по роботі з кадрами, з 01 березня 2018 року було переведено на посаду начальника відділу кадрів ДІФКУ. 01 грудня 2020 року було двічі за день безпідставно притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а саме оголошено догану та звільнено з посади начальника відділу кадрів із застосуванням п. 3 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу ДІФКУ від 01 грудня 2020 року № 146к/тр «Про припинення трудового договору». Під час звільнення не було проведено повного остаточного розрахунку, не було виплачено компенсацію за 28 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та не було отримано письмового повдомлення про виплати, які мали бути нараховані та виплачені. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року позивача поновлено на роботі та стягненуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Однак відповідачем не було виконано вказане рішення суду, не було поновлено на роботі в частині негайного виконання рішення суду від 28 вересня 2021 року, а саме без поважних причин відповідачем не видано наказ про поновлення на роботі, що кваліфікується як затримка виконання рішення, тому позивач просить середній заробіток за час затримки виконання судового рішення органу. Для виконання рішення суду позивач була змушена звертатися до виконавчої служби. Пізніше, на підставі заяви позивача від 03 листопада 2022 року наказом від 04 листопада 2022 року № 121-к/тр "Про припинення трудового договору" останню було звільнено за угодою сторін та виплачено відпустку. Зокрема, при звільненні ще у грудні 2020 року не було виплачено компенсації за невикористані дні відпустки, тому просить і середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Тому позивач звернулася до суду для захисту трудових прав та гарантій, встановлених чинним трудовим законодавством України. Отже, на підставі викладеного позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення та середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Скориставшись правом подачі відзиві, від представника Державної інноваційної фінансово - кредитної установи надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого з даними позовними вимогами сторона відповідача не погоджується та вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на те, що відповідно до наказу ДІФКУ від 01 грудня 2020 року №146-к/тр [PERSON] звільнено з посади начальника відділу кадрів згідно з п.3 ст.40 КЗпП України. Оскільки в даному наказі не вказано кількість днів невикористаної відпустки, які необхідно було компенсувати [PERSON] , відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності у грудні 2020 року не здійснював відповідних виплат. У жовтні 2020 року відповідно до наказу № 97 від 29 вересня 2020 року (копія додається) в Установі проводилось службове розслідування щодо відсутності документів у справах відділу кадрів, зокрема, трудової книжки [PERSON] , особової справи та особової картки [PERSON] . За результатами проведеного службового розслідування встановлено неналежне виконання посадових обов`язків начальником відділу кадрів [PERSON] та порушення нею вимог чинного законодавства щодо порядку ведення, зберігання та обліку трудових книжок працівників. Після закінчення службового розслідування начальник відділу кадрів [PERSON] надала письмові пояснення (копія додається), в яких особисто підтвердила, що це вона винесла з Установи свою трудову книжку, особову справу та особову картку, що є грубим порушенням вимог КЗпП України. Саме з вказаних обставин Відділом кадрів Установи не можливо було здійснити розрахунок, оскільки [PERSON] не повернула до відділу кадрів свою: трудову книжку, особову справу та особову картку. Звертають увагу на те, що [PERSON] зобов`язалася повернути свої особисті документи до Установи у строк до 03 грудня 2020 року, що підтверджується її заявою від 01 грудня 2020 року, однак про вказані обставини позивач у своїй позовній заяві не вказала. Особисті зобов`язання, викладені у її заяві від 01 грудня 2020 року позивач не виконала, що підтверджується листом Установи від 04 грудня 2020 року № 08-983/20, який їй надсилався засобами поштового зв`язку. Таким чином, відділ кадрів Установи не мав можливості зробити розрахунок для визначення компенсації щорічної відпустки та можливих додаткових відпусток під час звільнення, саме з вини позивача, яка вилучила особисті кадрові документи з Установи. Також представник відповідача звертає увагу на те, що позивачем не вірно пораховано кількість днів та невірно розраховано середньоденну заробітну плату і відповідно невірно обчислено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому представник відповідача звертає окрему увагу на те, що позивач не надала обґрунтованих доводів того, чому лише через 2 роки після звільнення вона почала встановлювати факт недоплати за невикористану щорічну відпустку, відтак Установа вважає, що позивач була обізнана про можливість порушення своїх прав вже на момент звільнення. Тобто, позивач свідомо протягом двох років з моменту звільнення, усвідомлюючи можливість свого порушеного права не здійснювала безпосередніх дій направлених на його відновлення. Вважає, що дії позивача з моменту звільнення не були спрямовані на негайне відновлення своїх прав, а мали поступовий характер, що Установа сприймає як зловживання своїми правами, спрямоване на потенційне збільшення суми компенсації передбаченої ст. 117 КЗпП України. Враховуючи вищенаведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.09.2021, представник відповідача зазначає, що [PERSON] подала позов до суду 27.01.2023, а отже її твердження про невиконання рішення суду не відповідають дійсності, оскільки на момент подачі позову до суду їй мало бути відомо про закінчення виконавчих проваджень про примусове виконання рішення. Позивачем подано відповідь на відзив, з якого вбачається, що позивач не погоджується з викладеними у відзиві аргументами та доволами, вважає їх безпідставними. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні зазначає, що всі обставини звільнення було детально вивчено та встановлено судом під час розгляду її позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач звертає увагу на той факт, що трудова книжка, особова справа та особова картка не можуть впливати на процедуру здійснення остаточного розрахунку при звільнені, у зв`язку з тим, що підставою для остаточного розрахунку кількості днів невикористаних щорічних основних та додаткових відпусток є накази про надання відпусток та бухгалтерська зарплатна програма, в яку на підставі наказів, штатних розписів та табелів з обліку робочого часу вносяться персональні дані працівників, оскільки в базі ведеться облік персоналу та розрахунки по кожному працівнику установи. Таким чином, відповідач мав можливість станом на 01 грудня 2020 року обрахувати кількість невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпусток на підставі наказів про надання відпусток, а також здійснити відповідні нарахування та своєчасно розрахуватися з позивачем. Тільки після звільнення за угодою сторін 04 листопада 2022 року позивач отримала довідку про доходи та повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за час виконання рішення, позивач зазначає, що рішення суду від 28 вересня 2021 року підлягало негайному виконанню в частині поновлення на роботі. Таким чином, вже з наступного дня судове рішення підлягало виконанню в зазаначеній частині, при цьому позивача було поновлено наказом лише 01 листопада 2022 року за письмовою заявою позивача. Отже вважає, що нею, позивачем, вірно визначено період затримки виконня рішення роботодавцем з 29 вересня 2021 року по 31 жовтня 2022 року в частині поновлення її на посаді. Представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач не погоджується з викладеними в ній вимогами в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та безпідставними з наступних підстав. [PERSON] ознайомилась під особистий підпис з наказом Установи про припинення трудового договору від 01 грудня 2020 року № 146-к/тр. Нею було зроблено запис про те, що в наказі не враховано всі дні невикористаних днів відпустки, що свідчить про її обізнаність про це на день звільнення 01 грудня 2020 року. Представник відповідача звертає увагу суду, що [PERSON] 01 грудня 2020 року, обіймаючи посаду начальника відділу кадрів та перебуваючи на робочому місці, виявивши те, що в наказі не враховано всі дні невикористаних днів відпустки не вжила ніяких заходів щодо обрахування кількості невикористаних днів щорічної та додаткової відпустки начальника відділу кадрів. Наголошує на тому, що на день звільнення [PERSON] в Установі були відсутні її особова справа, особова картка П-2 та трудова книжка, про що вона теж була обізнана. Також, [PERSON] 01 грудня 2020 року надала зобов`язання повернути особову справу, особову картки та трудову книжку до 03 грудня 2020 року. Станом на 04.12.2020 вище зазначені документи не були повернуті до Установи. У зв`язку з чим їй було надіслано на домашню та електронну адресу лист щодо не можливості проведення повного розрахунку. Про необхідність ведення форми облікової документації № П-2 «Особова картка працівника» свідчить п 2.5. Інструкції. З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма № П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року № 277), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). В бухгалтерській програмі для нарахування та обліку заробітної плати, яка використовується в Установі міститься інформація про вже використані відпустки. Про можливі додаткові відпустки, які ще не використовувалися інформація відсутня. У зв`язку з чим, обрахувати точну кількість невикористаних днів щорічної основної та можливих додаткових відпусток не було можливості, оскільки в особовій картці та особовій справі, яка також була вилучена з Установи особисто [PERSON] , могла міститися інформація про наявність можливих додаткових відпусток. В програмі автоматизованого нарахування та обліку заробітної плати, яка використовується в Установі, ведеться облік нарахованих виплат працівникам установи, в т.ч.: за відпрацьовані дні, за дні оплачених відпусток, за дні оплаченої тимчасової непрацездатності тощо. У вказаній програмі відділом кадрів, який очолювала [PERSON] , не вівся кадровий облік, зокрема облік днів щорічної та додаткової відпусток, на які мають право працівники Установи. Враховуючи вищезазначене, твердження [PERSON] про те, що «…підставою для остаточного та точного розрахунку кількості днів невикористаних відпусток є накази про надання відпусток та бухгалтерська програма (електронна база даних)…», є хибним та не відповідає дійсності. Станом на дату звільнення - 01.12.2020 відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності не мав інформації про фактичний заробіток [PERSON] з 21.09.2020 по 30.11.2020, щоб розрахувати суму компенсації за невикористані відпустки у відповідності до вимог Порядку. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову підтримала у повному обсязі, надаючи пояснення посилалась на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача Державної інноваційної фінансово - кредитної установи - Міхальов А.О. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, при цьому зазначив, що позивач не надала обґрунтованих доводів звернення до суду лише через 2 роки після звільнення щодо недоплати за невикористану щорічну відпустку, відтак вважає, що позивач була обізнана про можливість порушення своїх прав вже на момент звільнення. А оскільки позивач вже використав своє право на застосування відповідальності до відповідача у виді стягнення середнього заробітку за час вимушено прогулу, а при задоволенні позовних вимог, подвійне стягнення середнього заробітку буде неспівмірним з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. На думку представника відповідача, позивач зловживає своїми правами на звернення до суду. 2.Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року вказану позовну заяву було залишено без руху, надано строк на усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено судуове засідання. 3.Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення вимог позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 07 грудня 2017 року [PERSON] прийнято до Державної інноваційної фінансово - кредитної установи на посаду начальника сектору по роботі з кадрами. 01 березня 2018 року [PERSON] переведено на посаду начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово - кредитної установи. Згідно з копією Наказу № 107 к\\тр від 21 вересня 2020 року «Про припинення трудового договору», винесеного Державною інноваційною фінансово -кредитною установою, [PERSON] було звільнено 21 вересня 2020 року з посади начальника відділу кадрів Установи у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, підставою звільнення є службова записка від 18.09.2020 № 619, службова записка № 620 від 21.09.2020) 01 грудня 2020 року Державною інноваційною фінансово - кредитною установою було винесено Наказ № 145-к/тр про оголошення догани начальнику відділу кадрів [PERSON] за порушення трудової дисципліни (невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього локальними нормативно правовими актами ДІФКУ, посадовою інструкцією і невжиття вичерпних та своєчасних заходів з розшуку (або відновлення) втрачених документів відділу кадрів). Підставою слугував висновок комісії із службового розслідування від 20 жовтня 2020 року, рішення правління від 12 листопада 2020 року № 58. Наказом № 97 від 29 вересня 2020 року створено комісію про проведення службового розслідування щодо факту відсутності в справах відділу кадрів тродової книжки, особової картки, особової справи, наказу з особового складу, наказу про надання відпустки за 2020 рік [PERSON] . Після закінчення службового розслідування начальник відділу кадрів [PERSON] надала письмові пояснення, в яких особисто підтвердила, що винесла з установи свою трудову книжку, особову справу та особову картку. [PERSON] зобов`язалася повернути свої особисті документи до Установи у строк до 03 грудня 2020 року, що підтверджується її заявою від 01 грудня 2020 року. Особисті зобов`язання, викладені у заяві [PERSON] від 01 грудня 2020 року, вона не виконала, що підтверджується листом Установи від 04 грудня 2020 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року (справа № 754/225/21) позов [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної інноваційної фінансово кредитної установи №145-к/тр від 01 грудня 2020 року про оголошення догани [PERSON] . Визнано незаконним та скасовано наказ Державної інноваційної фінансово кредитної установи №146-к/тр від 01 грудня 2020 року про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу кадрів. Визнано звільнення [PERSON] з посади начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, незаконним та поновлено на посаді начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово кредитної установи. Стягнуто з Державної інноваційної фінансово - кредитної установи на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 257 936,49 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлененя [PERSON] на посаді начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово кредитної установи. Додатковим рішенням від 12 жовтня 2021 року Деснянським районним судом м. Києва стягнуто з Державної інноваційної фінансово - кредитної установи Бобровій Інні Миколаївні понесені судові витрати у вигляді витрат на юридичні послуги у розмірі 5 500 грн. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 01 вересня 2022 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року залишено без змін. 18 жовтня 2022 року [PERSON] було направлено до Державної інноваційної фінансово - кредитної установи лист-звернення та копію виконавчого листа щодо добровільного виконання рішення суду та виплати усіх належних коштів, з урахуванням затримки його виконання. Наказом № 119-к/тр від 01 листопада 2022 року на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року [PERSON] поновлено на посаді начальника відділу кадрів з 02 грудня 2020 року (а.с.42). Наказом від 04 листопада 2022 року № 121-к/тр "Про припинення трудового договору" [PERSON] звільнено за угодою сторін та нараховано компенсацію за період роботи з 07.12.2018 по 06.12.2019, з 07.12.2019 по 06.12.2020, з 07.12.2020 по 06.12.2021; з 07.12.2021 по 04.11.2022; з 07.04.2021 по 06.04.2022, з 07.04.2022 по 04.11.2022 та відповідно до довідки про доходи від 04 листопада 2022 року здійснена виплата в сумі 56 399,08 грн. (а.с.43-45). 08 листопада 2022 року Шевченківським відділом ДВС у м. Києві було винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень № 70262008 та № 70261947 за виконавчим листом № 754/225/21 від 26 вересня 2022 року та 21 грудня 2022 року № 702261883 за виконавчим листом № 754/225/21 від 26 вересня 2022 року. 18 листопада 2022 року старшим виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Києві закінчено виконавче провадження № 70262008 про стягнення з ДІФКУ на користь [PERSON] 259 752,49 грн. та 3 500 грн. 21 грудня 2022 року старшим виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Києві закінчено виконавче провадження № 70262008 про стягнення з ДІФКУ на користь [PERSON] 5 500 грн. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року, суд зазначає наступне. У відповідності до ч.2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судових рішень є однією із основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Визначене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року в справі № 711/8138/18. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не тільки з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. За нормами ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові 24 січня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц, за змістом норм ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. В ході розгляду справи, судом встановлено, що наказ про звільнення [PERSON] було скасовано рішенням суду 28 вересня 2021 року. Наказом від 01 листопада 2022 року, на виконання рішення Деснянського районного суду м.Києва від 28 вересня 2021 року [PERSON] поновлено на посаді начальника відділу кадрів з 02 грудня 2020 року. Тобто, період невиконання рішення в частині негайного виконання рішення суду в частині поновлененя [PERSON] на посаді начальника відділу кадрів Державної інноваційної фінансово кредитної установи - з 29 вересня 2021 року ( наступний день після винесення рішення) по 31 жовтня 2022 року (поновлено 01 листопада 2022 року). Відповідно до п. 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 №100, при обчисленні середньої заробітної плати з всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконанні підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода з підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяця включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахування із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794 св18) та у постанові від 12 лютого 2020 року у справі 569/3637/19 (провадження №61-14649св19) зазначив, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (в редакції на 30.05.2020). При цьому середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Тобто, якщо виконувати вимоги вищевказаного Порядку для розрахунку середньої заробітної плати [PERSON] необхідно брати виплати за липень-серпень 2021 року, оскільки ці місяці передують місяцю, в якому відбулась подія з якою пов`язана виплата, тобто з вересня 2021 року почалася затримка виконання рішення суду. Як встановлено судом посадовий оклад [PERSON] згідно штатного розпису, копія якого додається, введеного в дію наказом Державної інноваційної фінансово - кредитної установи від 21 жовтня 2019 року № 54 становив 24 000 грн. в місяць. Крім посадового окладу їй було встановлено доплату в розмірі 2 400 грн. Оскільки, [PERSON] не працювала в Установі з 02 грудня 2020 року по 02 листопада 2022 року, а була поновлена на посаді лише 01 листопада 2022 року, а тому в розрахунковому періоді липень - серпень 2021 року в неї не було заробітної плати, у зв`язку із чим розрахунок середньої заробітної плати здійснюється з посадового (місячного) окладу. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] для обчислення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення дорівнює: (24 000,00 грн.* 2 міс.): (22 роб.дн.+ 21 роб.дн.) = 1 116,28 грн./роб.день. Затримка виконання рішення суду відбулась в період з 29 вересня 2021 по 31 жовтня 2022 та складає 279 робочих днів. Сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення дорівнює: 1116,28 грн./роб.день*279 роб.днів = 311 442,12 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача суми у рорзмірі 311 442,12 грн. (середній заробіток за час затримки виконання рішення суду). Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Представником відповідача в процесі судового розгляду зазначено щодо пропущення позивачем строку звернення до суду. Статтею 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк як загальний строк для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. п. 20, 25 постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" N 13 від 24.12.99, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Частиною першою статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас, судом встановлено, що до припинення трудового договору 01 грудня 2020 року, а саме у жовтні 2020 року (наказ № 97 від 29 вересня 2020 року) в Установі проводилось службове розслідування щодо відсутності документів у справах відділу кадрів, зокрема, трудової книжки [PERSON] , особової справи [PERSON] , особової картки [PERSON] . За результатами проведеного службового розслідування встановлено неналежне виконання посадових обов`язків начальником відділу кадрів [PERSON] та порушення нею вимог чинного законодавства щодо порядку ведення, зберігання та обліку трудових книжок працівників. Після закінчення службового розслідування начальник відділу кадрів [PERSON] надала письмові пояснення, в яких особисто підтвердила, що саме вона винесла з Установи свою трудову книжку, особову справу та особову картку. Саме з вказаних обставин Відділом кадрів Установу не можливо було здійснити розрахунок, оскільки [PERSON] не повернула до відділу кадрів як трудову книжку, особову справу, так і особову картку. Таким чином, відділ кадрів Установи не мав можливості зробити розрахунок для визначення компенсації щорічної відпустки та можливих додаткових відпусток під час звільнення, саме з вини Позивача, яка вилучила особисті кадрові документи з Установи. Копію своєї особової картки для визначення компенсації щорічної відпустки та можливих додаткових відпусток під час звільнення, [PERSON] надала лише після поновлення іі на роботі 01 листопада 2022 року та подання, в подальшому, заяви про звільнення 03 листолпада 2022 року. З матеріалів справи вбачається, що після винесення Державною інноваційною фінансово - кредитною установою наказу «Про припинення трудового договору» № 146 к/тр від 01 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва про скасування незаконних наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто, під час подання позовної заяви до суду після звільнення 01 грудня 2020 року [PERSON] була обізнана про невиплату їй належних виплат при звільненні. Таким чином, станом на день подачі даного позову з вимогою про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні пройшов строк більше ніж 2 роки. [PERSON] не надала обґрунтованих доводів того, чому лише через 2 роки після звільнення вона почала встановлювати факт недоплати за невикористану щорічну відпустку, відтак суд вважає, що позивач була обізнана про можливість порушення своїх прав вже на момент звільнення. Тобто, позивач свідомо протягом двох років з моменту звільнення, усвідомлюючи можливість свого порушеного права, не здійснювала безпосередніх дій, направлених на його відновлення. В межах розгляду даної справи предметом спору є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з тим, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст.117 КЗпП України судом вирішено при постановленні рішення 28 вересня 2021 року. Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 01 грудня 2020 року по 28 вересня 2021 року (станом на дату ухвалення рішення судом) з урахуванням 207 робочих дні у цей період складала 257 936,49 грн. Нарахування середнього заробітку за час затримки по двох виплатах, а саме по невиплачених відпускних, які стягнуті за двома судовими рішеннями, як того просить позивач, на думку суду матиме подвійне стягнення. У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912 цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. Відповідальність за затримку розрахунку, яка передбачена статтею 117 КЗпП України, настає у випадку невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Тобто, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковими умовами для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум є обставини звільнення працівника та непроведення з ним розрахунку при звільненні. [PERSON] було поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за ст. 117 КЗпП України не виникли. Нормами закону не передбачено відповідальності роботодавця за затримку термінів виплати заробітної плати у вигляді сплати на користь працівника (що продовжує працювати на підприємстві) середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Окрім цього, оскільки вимога про виплату компенсації за час затримки остаточного розрахунку працівником заявлена після поновлення на роботі. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Велика Палата Верховного Суду, під час розгляду аналогічного спору, у постанові від 08.02.2022 по справі № 755/12623/19 провадження № 14-47цс21, сформувала правову позицію, «….особу поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли, що узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц (провадження № 61-5745св18). Ні КЗпП України, ні Законом № 108/95-ВР не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Разом з тим, правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, з огляду на обставину поновлення позивача на роботі, відсутні. Враховуючи наведене, зокрема, що під час звільнення позивачу підприємство при підготовці наказу про звільнення [PERSON] 04 листопада 2022 року з посади начальника відділу кадрів за угодою сторін врахована виплата компенсації за всі календарні дні невикористаних відпусток за період з 07 грудня 2018 року по 04 листопада 2022 року ( по день звільнення), а саме: 79 (сімдесят дев`ять) календарних днів щорічної основної та 6 (шість) календарних днів щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці. Крім цього, позивачем отримано компенсацію про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи вищенаведене, а також принцип справедливості та співмірності, суд приходить до переконання, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 311 442,12 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 3 114,42 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial