Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

У березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів у розмірі 500 000,00 грн. Позовну заяву мотивовано тим, що 08 жовтня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено усний договір підряду на ремонт пристроїв «DPI 620 GENІI» та «DPI 620 IS», загальна узгоджена вартість ремонту яких становила 500 000,00 грн., що підтверджується письмовою розпискою відповідача від 17 листопада 2018 року. Позивач указав, що [PERSON] повинен був повернути йому після ремонту згадані пристрої 16 листопада 2018 року, чого не зробив, мотивуючи це тим, що їх було викрадено, про що ним подано заяву до поліції. На момент звернення до суду з вказаним позовом особу, винну у вчиненні кримінального правопорушення, не встановлено. Враховуючи викладене, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн та судові витрати, зокрема витрати на правничу допомогу. У клопотанні від 21 липня 2020 року представник позивача адвокат Максимов М.І. просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 15 400,00 грн., та додатково у клопотанні від 15 вересня 2020 представник позивача адвокат Максимов М.І. просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 2 900 грн. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки між сторонами не було укладено договору підряду. Між сторонами існувала лише усна домовленість, письмового договору щодо виконання відповідачем конкретних робіт у певний строк та за певну плату сторони не укладали, грошових коштів за надання послуг позивачу відповідач при передачі приладів та в подальшому не сплачував, що сторони також визнають. Оскільки досягнення між сторонами згоди щодо істотних умов договору підряду на ремонт калібраторів та, відповідно, укладення такого договору не доведено, у відповідача не виникло зобов`язання за таким договором, і він не може нести відповідальність за втрату переданого йому майна. У грудні 2020 року [PERSON] від імені якого діє адвокат Максимов М. І., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 липня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року касаційну скаргу [PERSON] , від імені якого діє адвокат Максимов М.І., задоволено частково, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 липня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 січня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено судове засідання у справі. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на підстави, викладені в позові. Позовну заяву мотивовано тим, що 08 жовтня 2018 року між ним та відповідачем укладено усний договір підряду на ремонт пристроїв «DPI 620 GENІI» та «DPI 620 IS», загальна узгоджена вартість яких становила 500 000,00 грн, що підтверджується письмовою розпискою відповідача [PERSON] від 17 листопада 2018 року. Позивач зазначив, що відповідач повинен був повернути йому після ремонту згадані пристрої 16 листопада 2018 року, чого не зробив, мотивуючи це тим, що їх було викрадено, про що ним подано заяву до поліції. На момент звернення до суду з указаним позовом особу, винну у вчиненні кримінального правопорушення, не встановлено. Зазначав, що положенням частини першої статті 841 ЦК України передбачено обов`язок підрядника забезпечувати збереження та схоронність майна, і викрадення предмета, що передається підряднику на ремонт, не відноситься до обставин непереборної сили, що виключають вину підрядника. Вартість приладів узгоджена між сторонами та відповідає їх ринковій вартості. Ні прилади, ні грошову компенсацію йому не повернуто. Отже, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 500 000,00 грн та судові витрати, а також витрати на правничу допомогу. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі. В своїх запереченнях представник відповідача зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що Відповідач прийняв пропозицію укласти договір підряду або приступив до його виконання. Сторони не оспорюють, що першочергово мала бути здійснена діагностика обладнання, а вже після діагностики та з`ясування можливості здійснити ремонт міг бути укладений договір. Оскільки відповідач не надав свою згоду на укладення договору підряду, сторони не погодили істотну умову договору у вигляді переліку ремонтних робіт. Відповідач відмовився здійснювати ремонт обладнання з огляду на його повну несправність та не приступив до виконання ремонту, між сторонами не було укладено договору підряду. Сторона відповідача вважає, що між сторонами існували договірні правовідносини виключно щодо надання безоплатної послуги діагностики обладнання., а тому обсяг відповідальності відповідача за втрату майна обмежується розміром, вказаним у ч. 2 ст. 906 ЦК України два неоподаткованих мінімуми доходів громадян. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Позивач обґрунтовуючи свої вимоги надав суду оригінал розписки від 08 жовтня 2018 року, що була складена власноруч відповідачем та у якій зафіксовано, що між позивачем та відповідачем укладено усний договір підряду на ремонт пристроїв «DPI 620 GENІI» та «DPI 620 IS», загальна узгоджена вартість яких становила 500 000,00 грн. Суд відхиляє аргументи представника відповідача про те, що вказана розписка була складена під впливом позивача та третьої особи, адже відповідач та його представник не надали суду доказів такого впливу та особистого звернення до правоохоронних органів з приводу примушування відповідача до складання розписки. Крім цього, відповідач чи його представник не подавали до суду клопотання про призначення судової експертизи з метою встановлення факту перебування відповідача під примусом під час складання розписки (за особливістю почерку). Суд критично ставиться до аргументів відповідача з приводу недоведеності укладання договору підряду між позивачем та відповідачем з огляду на наступне. Відповідно до вимог статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Ураховуючи зміст статті 640 ЦК України та залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до частин першої, третьої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Закріплене у ЦК України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Причому консенсуальність договору підряду означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, яка направила оферту, акцепту. Подібні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц (провадження № 14-84цс18). Форма договору підряду може бути як усною так і письмовою, і визначається відповідно до положень статей 205, 207-209 ЦК України. Верховний Суд у Постанові від 14 грудня 2022 року, що ухвалена у рамках розгляду справи, зазначив, що суди попередніх інстанцій не спростувавши встановлені обставини, дійшли передчасного висновку, що позивач не довів укладення з відповідачем договору підряду, та помилково відмовили у задоволенні позову. Оскільки такі висновки судів не відповідають встановленим обставинам справи, тому оскаржувані судові рішення суду підлягають скасуванню. Суд наголошує на тому, що матеріалами справи підтверджується укладення між позивачем та відповідачем усного договору підряду. Як вбачається з копії розписки [PERSON] від 17 листопада 2018 року, у жовтні 2018 року він отримав вказані прилади у комплекті із зарядним пристроєм та дротами для ремонту від [PERSON] та повинен був їх повернути 16 листопада 2018 року. Вартість приладів визначено у розмірі 500 000,00 грн (а. с. 7, т. 1). 17 листопада 2018 року [PERSON] звернувся до Немишлянського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області із заявою про крадіжку майна з його автомобіля. На підставі вказаної заяви 18 листопада 2018 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого частиною першої статті 185 КК України. Досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, станом на 31 травня 2019 року винні особи не встановлені (а. с. 110-112, т. 1). З протоколу допиту потерпілого [PERSON] від 18 листопада 2018 року вбачається, що він отримав від свого сусіда [PERSON] калібратори для діагностики та можливого ремонту. 15 листопада 2018 року він повідомив [PERSON] що не може відремонтувати прилади та домовився щодо їх повернення 16 листопада 2018 року. Однак ввечері 16 листопада 2018 року не виявив приладів у своєму автомобілі (а. с. 113, т. 1). Допитаний у судовому засіданні позивач у якості свідка підтвердив, що між ним та відповідачем укладався саме усний договір підряду з метою проведення ремонту пристроїв «DPI 620 GENІI» та «DPI 620 IS». Відповідач під час допиту не заперечував передачу приладів. При цьому, відповідач та його представник не надали суду жодного доказу укладення між відповідачем та позивачем договору про надання послуг чи будь якого іншого договору. Таким чином, судом встановлено, що позивач та відповідач мали угоду про виконання робіт з ремонту калібраторів. Виконання робіт передбачає отримання певного матеріально визначеного результату, а не послуги, що споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. Відсутність письмового договору підряду та чітко визначеного змісту робіт не впливає на правову природу правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем. Крім цього, відповідач жодним чином не довів, що він не розумів в момент отримання приладів, складання розписки чи звернення до правоохоронних органів, того, що між сторонами виникли та існували підрядні відносини, хоча чітко зазначав про те, що між позивачем та відповідачем було досягнуто угоди про ремонт приладів. Щодо оцінки стану і вартості переданого обладнання, суд зазначає наступне. Під час допиту позивача в якості свідка у судовому засіданні ним було повідомлено суду у якому стані калібратори знаходилися у момент передачі відповідачу. Характеристика такого стану співпадає з характеристикою приладів, що вказана у висновку експертного товарознавчого дослідження № 02/26, складеного 27 лютого 2020 року суб`єктом оціночної діяльності. Згідно з висновком експертного товарознавчого дослідження № 02/26, складеного 27 лютого 2020 року суб`єктом оціночної діяльності - оцінювачем на замовлення представника [PERSON] , ринкова вартість ненаданого на дослідження багатофункціонального калібратора «DPI 620 GENIІ multifunction calibrator+HART», 2015 року випуску, станом на 17 листопада 2018 року з урахуванням зносу складала 205 715,75 грн з ПДВ; ринкова вартість ненаданого на дослідження багатофункціонального калібратора «DPI 620 IS communication protocol - HART», 2012 року випуску, станом на 17 листопада 2018 року з урахуванням зносу складала 240 826,14 грн з ПДВ (а. с. 179-190, т. 1). Позивач надав суду також скріншоти електронної переписки з відповідачем, яка не заперечувалася останнім, разом із фотографіями приладів, які візуальних зовнішніх дефектів не мають. Відповідач не надав суду жодного доказу стану приладів та того, що вартість таких приладів є значно нижчою через їх фактичний стан. Крім цього, позивач жодним чином не обґрунтував чому у його власноруч складеній розписці вартість приладів вказана у розмірі 500 000 гривень. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є змагальність. В порядку ст. 12 ЦПК України, Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Таким чином, суд приходить до висновку, що ринкова вартість багатофункціонального калібратора «DPI 620 GENIІ multifunction calibrator+HART», 2015 року випуску, станом на 17 листопада 2018 року з урахуванням зносу складала 205 715,75 грн з ПДВ; ринкова вартість багатофункціонального калібратора «DPI 620 IS communication protocol - HART», 2012 року випуску, станом на 17 листопада 2018 року з урахуванням зносу складала 240 826,14 грн з ПДВ (а. с. 179-190, т. 1). Сукупна вартість становить 446 541,89 гривень. Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи подавалося клопотання про призначення судової експертизи зі встановлення вартості калібраторів, але таке клопотання судом було відхилено з огляду на те, що відповідач без належного обгрунтування просив провести експертизу повністю несправних калібраторів з метою визначення їх вартості. Відповідач жодним чином не обґрунтував, що висновок про вартість калібраторів, наданий суду, є неточним або неповним. В порядку ч. 1 ст. 841 ЦК України, підрядник зобов`язаний вживати всіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідає за втрату або пошкодження цього майна. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково та стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 446 541,89 гривень. Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. У клопотанні від 21 липня 2020 року представник позивача адвокат Максимов М.І. просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 15 400,00 грн., та додатково у клопотанні від 15 вересня 2020 року представник позивача адвокат Максимов М.І. просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 2 900 грн. Під час нового розгляду справи позивачем до суду було подане клопотання про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 гривень та докази понесення додаткових витрат на правову допомогу на суму 10 000 гривень. Сукупно сума витрат позивача на правову допомогу становить 48 300 гривень. Суд враховує те, що дана справа розглядається з 2019 року та її складність. Відповідачем не подано до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Метою впровадження цього принципу пропорційності є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Питання про розподіл судових витрат щодо сплати судового збору, суд вирішує відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial