Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про формулювання причини звільнення, посилаючись на наступні обставини. У відповідності до наказу відповідача №5 о-к від 04.06.2015 року він був прийнятий на посаду директора Заваллівської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт». Оскільки господарська діяльність філії товариства здійснюється у смт. Завалля, він проживав у службовій квартирі по [ADDRESS] . Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Наразі воєнний стан в Україні продовжено до 21 листопада 2022 року. Його батьки проживають у м. Покров Дніпропетровської області поруч з м. Нікополь Дніпропетровська область, який постійно знаходиться під ракетними обстрілами. У зв`язку з тим, що його батьки потребують додаткового догляду та допомоги, ним було прийнято рішення переїхати на нове місце проживання до батьків. 21.09.2022 року він письмово звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з 21.09.2022 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Так, відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього ж Кодексу. Однак, в день звільнення замість отримання повного розрахунку та трудової книжки він отримав наказ відповідача від 21.09.2022 року №9-ок «Про звільнення з роботи [PERSON] , директора філії ТОВ «ЗГ» з зазначенням підстави звільнення п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків. В подальшому на нову адресу його місця проживання була направлена трудова книжка, яка містить аналогічний запис, що і в наказі відповідача від 21.09.2022 року №9-ок. Таким чином, відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, чим порушив його права. Тому просить суд визнати формулювання причини його звільнення за порушення трудових обов`язків керівника філії в порядку п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України не вірним та зобов`язати ТОВ «Заваллівський графіт» змінити в трудовій книжці [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , формулювання причини звільнення з роботи з п. 1 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України на ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України на підставі заяви про звільнення від 21.09.2022р. шляхом внесення відповідного запису до трудової книжки та стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просить його задовольнити, заперечував проти відзиву відповідача та просить відмовити в його задоволенні. Представник відповідача\~-\~Ніколаєв О.В.\~в судовому\~засіданні заперечував\~проти позову\~позивача.\~Крім того,\~надав відзив, в якому посилається на те, що згідно наказу ТОВ «Заваллівський графіт» №5 о-к від 04.06.2015 року [PERSON] був прийнятий на посаду директора Заваллівської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт». Повноваження директора філії передбачили пошук постачальників товару для використання їх у подальшому у господарській діяльності відповідача. Внаслідок суттєвого підвищення витрат підприємства при виробництві власної продукції, погіршення якості продукції та зменшення ресурсу розхідних матеріалів, відповідач наказом №04-2022 від 13.09.2022 року створив комісію для проведення службового розслідування причин прийняття на виробництво продукції неналежної якості. Комісія, за результатами проведеного службового розслідування, прийшла до висновку (Акт від 21.09.2022 року), що позивач, використовуючи службове становище, всупереч інтересам підприємства, вступивши в зговір з директором постачальника, який має дружні стосунки з шкільної парти, зробили підміну товару з отриманням шахрайським шляхом прибутку для компанії постачальника продукції та особисто для себе. Також, комісією встановлено закупівлю чавунних куль молольних замість сталевих та закупівлю біг-бегів неналежної якості, що призвели до підвищення витрат підприємства при виробництві власної продукції, погіршення якості продукції та зменшення ресурсу розхідних матеріалів. У відповідності до ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого (відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відповідачем за результатами проведеного службового розслідування та у відповідності до діючого трудового законодавства прийнято наказ №9-ок від 21.09.2022 року про звільнення з роботи позивача, директора філії ТОВ «Заваллівський графіт» з 28 грудня 2022 року в зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків керівника філії в порядку ч. 1 п. 1 ст. 41 КЗпП України. Відносно вказаних протиправних дій позивача відповідач звернувся із заявою до органів досудового розслідування про кримінальне правопорушення. Станом на сьогоднішній день вказані відомості внесені в ЄРДР, номер кримінального провадження 12022121120000165. Таким чином, вимога позивача про зміну формулювання причини звільнення з роботи з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України є безпідставною та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи. Тому просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно Наказу Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Заваллівський графіт №5 о-к від 04.06.2015 року [PERSON] був прийнятий на посаду директора Заваллівської філії товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський графіт», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. Згідно пояснень позивача, оскільки, господарська діяльність філії товариства здійснюється у смт. Завалля, він проживав у службовій квартирі по [ADDRESS] . Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Батьки проживають у м. Покров Дніпропетровської області поруч з м. Нікополь Дніпропетровська область, який постійно знаходиться під ракетними обстрілами. У зв`язку з тим, що його батьки потребують додаткового догляду та допомоги, він вирішив переїхати на нове місце проживання до батьків. 21.09.2022 року він письмово звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з 21.09.2022 року за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Вказаний факт підтверджується наданими в судовому засіданні позивачем доказами. Вказане право позивача на звільнення за власним бажанням передбачено нормами КЗпП України та Конституцією України. Так, відповідно до статті 47 КЗпП України - власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього ж Кодексу. Однак, в день звільнення замість отримання повного розрахунку та трудової книжки, позивач отримав наказ відповідача від 21.09.2022 року №9-ок «Про звільнення з роботи [PERSON] , директора філії ТОВ «ЗГ» з зазначенням підстави звільнення п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків. В подальшому на нову адресу проживання позивача направлена трудова книжка, яка містить аналогічний запис, що і в наказі відповідача №9-ок від 21.09.2022 року. Таким чином, відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, чим порушив його права. Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Зі змісту наведеної норми Кодексу законів про працю України\~вбачається, що працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням шляхом попередження власника про таке бажання за два тижні без зазначення причин звільнення та шляхом розірвання трудового договору у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, яке в тому числі може виражатись у невиплаті вчасно заробітної плати. Таким чином, вказана норма закону зобов`язує роботодавця звільнити працівника в строки, про який працівник просить за наявності поважних причин. У постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року №6-34цс13 викладений правовий висновок, що за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі №681/1629/18 (провадження №61-14424св18) вказано, що розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Особливістю розірвання трудового договору на підстав передбачених статтею 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у ч. 3 ст. 221 і ст. 222 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Щодо доводів відповідача, викладених ним у відзиві на позов та в судовому засіданні слід зазначити про наступне. Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що наказом №04-2022 від 13.09.2022 року створено комісію для проведення службового розслідування причин прийняття на виробництво продукції неналежної якості. Комісія, за результатами проведеного службового розслідування, прийшла до висновку (Акт від 21.09.2022 року), що позивач, використовуючи службове становище, всупереч інтересам підприємства, зробив підміну товару з отриманням шахрайським шляхом прибутку для компанії постачальника продукції та особисто для себе. Відповідачем за результатами проведеного службового розслідування та у відповідності до діючого трудового законодавства прийнято наказ №9-ок від 21.09.2022 року про звільнення з роботи позивача, директора філії ТОВ «Заваллівський графіт» з 28 грудня 2022 року в зв`язку з грубим порушенням трудових обов`язків керівника філії в порядку ч. 1 п. 1 ст. 41 КЗпП України. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, згідно яких повідомила, що вона була членом комісії, склали акт, в ході розслідування було встановлено, що придбані кулі не четвертої, а другої ступені твердості і є неякісними, цим займався [PERSON] , була завищена ціна в придбанні вказаних куль та він є винним в заподіянні шкоди підприємству. Комісія була у відео режимі. Комісією було прийнято рішення про звільнення позивача саме на тій підставі. Акт вона підписувала в Києві в центральному офісі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, згідно яких повідомив, що він керівник служби безпеки підприємства. Приймав участь у складанні акту 21.09.2022 року. Кулі були привезені на підприємство, сертифіката якості не було, прийшов пізніше на електронну адресу. Було встановлено, що кулі не відповідали сертифікату якості по завищеній ціні. Винним є [PERSON] . Акт підписував 21.09.2022 року. Був на роботі, інші учасники ставили електронні підписи, їх не було. Позивача було звільнено, він писав заяву на звільнення. На якій підставі його було звільнено, йому невідомо. Як видно з акту службового розслідування від 21.09.2022 року, позивач не приймав участі у вказаному розслідуванні, акт не надавався йому для ознайомлення і пояснення від нього не відбиралися. Суд ураховує, що розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст.41 КЗпП України не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП України про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом із тим, ураховуючи те, що відповідач проводив розслідування, яке стосувалося підміни товару з отриманням шахрайським шляхом прибутку позивачем, як на думку відповідача, роботодавець мав враховувати\~чи є поведінка працівника правомірною чи ні, з`ясувати це шляхом відібрання пояснень, принаймні запитати такі пояснення, з метою вирішення питання про наявність підстав для звільнення позивача по вказаній підставі. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів з цього приводу. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, суд доходить висновку, що підстава звільнення\~на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 22.04.2020р. у справі № 199/8766/18 зазначено, що згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо\~вказані працівником причини звільнення-порушення роботодавцем трудового законодавства (ч.3ст.38КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються,\~останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною першою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору,\~але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13.03.2019р. в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18). Таким чином, відповідач не мав права звільняти позивача за п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки відповідач не вправі розірвати трудовий договір з інших підстав, аніж визначені працівником (лише відмовити у його розірванні). Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір,\~зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином, позовні вимоги позивача про зміну формулювання причин звільнення\~з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, як звільнення за власним бажанням, підлягають задоволенню із внесенням відповідних записів у трудову книжку. Суд дає критичну оцінку доводам представника відповідача, викладені ними у відзиві та у судовому засіданні щодо невизнання позовних вимог позивача, оскільки вони є голослівними, безпідставними та нічим не доведеними і спростовуються поясненнями сторони позивача, наданими ними письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Критично суд відноситься до показів допитаних в судовому засіданні свідків збоку відповідача з приводу їх явної зацікавленості в розгляді справи на користь позивача, оскільки вони є діючими працівниками вказаного товариства, перебувають у підлеглості з керівником, яким було звільнено позивача з займаної посади. Окрім того допитані свідки так і не могли пояснити суду, яким чином встановлена вина позивача у заподіянні шкоди Товариству. За таких даних вимога позивача про зміну формулювання причини звільнення є обґрунтованою та задоволення такої вимоги особи направлено на захист його трудових прав та на отримання відповідних гарантійних виплат від держави у зв`язку із звільненням саме на підставі ч. 1\~ст. 38 КЗпП України, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved