Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У квітні\~2023\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~відповідачки,\~в якому\~просив змінити\~розмір аліментів,\~присуджених рішенням\~суду,\~та стягувати\~з ньогоаліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , 2014 року народження, та [PERSON] , 2018 року народження, в розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку щомісячно. В обґрунтування позову зазначив, що з 2021 року з нього стягуються аліменти на утримання двох спільних з відповідачкою дітей в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку. Однак, на даний час змінився його сімейний стан, він вдруге одружився та в нього народився ще один син. А у відповідачки навпаки покращився матеріальний стан, вона працює, отримує заробітну плату, має у своїй власності житлову площу та інше майно. Зазначене є підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснив, що служив у ЗСУ, звідки за власним бажанням звільнився наприкінці травня 2023 року, у зв`язку з тим, що має на утриманні троє неповнолітніх дітей. Зазначив, що аліменти відповідачка витрачає не на дітей, а на свої потреби. Відповідачка просила відмовити у задоволенні позовних вимог, надіслала письмовий відзив. Заслухавши пояснення обох сторін, дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлюють принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України). Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від неї, та захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для життєдіяльності. Судом установлено, що сторони є батьками неповнолітніх сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , на утримання\~яких позивач\~сплачує на\~користь відповідачки\~аліменти відповідно\~до судового\~наказу №285/2314/21\~Новоград-Волинського\~міськрайонного суду від 07.05.2021у розмірі 1/3 частини його заробітку щомісячно, починаючи стягнення з 06.05.2021 до їх повноліття. Частиною 1 ст.192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Держава Україна, проголошуючи такий принцип сімейного права, як державна охорона кожної дитини, реалізує його в одному із положень ст.182 СК України, яка встановлює мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд наголошує, що обов`язок по утриманню дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, створення умов для отримання належної освіти, не може бути покладений виключно на одного з батьків. Як на підставу для зменшення розміру аліментів удвічі, позивач послався на своє одруження у липні 2022 року та народження [INFO] третьої дитини [PERSON] . Разом з тим, зменшення або збільшення розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду і закон не передбачає такої можливості лише за наявності зміни сімейного стану платника аліментів без врахування обставин, що мають істотне значення. Той факт, що з 31.05.2023 позивач звільнений у запас з військової служби та як наслідок у нього, як він пояснював в судовому засіданні, зник постійний дохід, заслуговує на увагу, однак таке звільнення відбулось із його власної волі, а тому суд розцінює це, як штучне погіршення свого матеріального стану. Звертаючись з позовом до суду, позивач не вказав обставин, що мають істотне значення для зменшення розміру аліментів, а послався на збільшення своїх затрат на нову сім`ю. Його посилання на те, що дружина не працює і перебуває у відпустці по догляду за їх спільним сином, не заслуговують на увагу, оскільки вона отримала матеріальну допомогу від держави за народження дитини, та крім того, отримує щомісячну допомогу в зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною. Наявність у відповідачки роботи, щомісячної стабільної заробітної плати та власного житла, не можуть братись до уваги при розгляді справи про зменшення аліментів на утримання дітей, обов`язки по вихованню, догляду та розвитку яких, по суті, значно більшою мірою виконуються саме нею. Незважаючи на юридично закріплений принцип гендерної рівності (ч.6 ст.7 СК України), у переважній більшості випадків догляд за дитиною здійснює її мати. На думку суду, визначена судом у 2021 році сума аліментів на двох дітей є реальною, необхідною та достатньою для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Найголовніше те, що такий розмір аліментів дає змогу забезпечити мінімальні життєві потреби кожної дитини і матеріальний стан відповідача, навіть з відрахуванням аліментів, буде задовільним та стабільним, що в свою чергу не тільки не звільняє його від обов`язку утримувати свого сина та доньку, а навіть дозволяє йому виконувати свої зобов`язання щодо оплати аліментів у розмірі, визначеному судом. Це відповідатимезасадам розумності, виваженості і справедливості. Усі троє дітей позивача мають право на гідне та забезпечене життя, а їх батько, у свою чергу, який є людиною працездатного віку, зобов`язаний брати участь у забезпеченні їх благополуччя. Резюмуючи викладене, суд вважає, що позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не підтвердив цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими ст.ст.57-64 ЦПК України. Відтак, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed