Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

у листопаді 2021 року ТОВ «Метіда» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просило суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором безвідсоткової позики № 20 від 05.09.2018 року в розмірі 1 000 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між ТОВ «Метіда» та громадянином України [PERSON] 05.09.2018 року був укладений Договір безвідсоткової позики № 20, за яким товариство надало [PERSON] позику у розмірі 1 000 000,00 грн., а останній зобов`язався у строк до 12.09.2018 року повернути суму позики на поточний рахунок ТОВ «Метіда». Факт надання позики [PERSON] підтверджується платіжним дорученням № 188 від 05.09.2018 року, засвідченим АТ «АЙБОКС БАНК». Вказало, що 12.09.2018 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода №1 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 18.07.2019 року включно. 18.07.2019 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 2 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 16.08.2019 року включно. 16.08.2019 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 3 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 28.08.2019 року включно. 28.08.2019 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода №4 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 20.03.2020 року включно. 20.03.2020 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода №5 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 15.07.2020 року включно. 02.06.2020 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 6 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 03.06.2020 року включно. 15.06.2020 року [PERSON] була підписана заява про визнання грошових вимог (боргу), якою останній визнавав безспірність вимог ТОВ «Метіда», у тому числі за Договором безвідсоткової позики № 20 від 05.09.2018року у сумі 1 000 000,00 грн. Справжність підпису [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Авласович О.О. Зазначило, що не зважаючи на підписані додаткові угоди та заяву, станом на день подання позову сума позики у розмірі 1 000 000,00 грн. [PERSON] не повернута. Оскільки у добровільному порядку [PERSON] не повертає борг, то вимушене звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.12.2021 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 34). Ухвалою від 06.10.2022 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (а.с. 71). Представник позивача - Волосна Я.О. в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідач, який в установленому порядку повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Від представника останнього - адвоката Маслюка А.А. 07.06.2023 року через канцелярію суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку і його участю у процесуальних діях кримінального провадження. 08.06.2023 року через електронну пошту суду надійшла заява про відкладення розгляду справи від представника відповідача - адвоката Гутаріна Я.М., мотивована укладенням договору про надання правової допомоги з відповідачем та необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися визначеними законом процесуальними правами та виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Як вбачається з матеріалів справи, судом належним чином повідомлено відповідача про час та місце судових засідань, однак, останній в судове засідання не з`явився, тобто фактично самоусунувся від виконання процесуальних обов`язків. Згідно приписів ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. В ч. 1 ст. 223 ЦПК України зазначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Разом з тим, відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06.09.2007 року, заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Як зазначено вище, відповідач до суду не з`явився. матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів останнього здійснюється адвокатами. Згідно ч. ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Підстави і порядок припинення представництва за довіреністю визначаються Цивільним кодексом України. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви. У разі припинення повноважень представника на здійснення представництва особи у справі представник не може бути у цій самій справі представником іншої сторони, третьої особи на іншій стороні або третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору. За таких обставин, суд, з врахуванням ст.ст. 13, 44 ЦПК України, вважає за необхідне зазначити, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Принципи цивільного процесу, змагальність та диспозитивність надають кожному учаснику процесу можливість самостійно розпоряджатися наданими йому законом процесуальними правами, в тому числі і правом брати участь в судових засіданнях. Неявка відповідача в судове засідання є його волевиявленням, проявом дії принципу диспозитивності. За ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах, зокрема, змагальності та диспозитивності. Особа на власний розсуд користується своїми процесуальними правами та обов`язками відповідно до зазначених положень, а також положень, визначених ст. ст. 13, 44 ЦПК України, але зобов`язана здійснювати їх добросовісно. Також слід відмітити, що в Україні дії система публікації відомостей про час та місце розгляду справи в мережі Інтернет на сайті Судова влада і відповідач має усі можливості з отримання інформації про розгляд його справи. Враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що відповідач, не з`явившись у судове засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Ураховуючи вищевикладене та розумність строків розгляду справи, суд, зважаючи на тривалий час перебування справи на розгляді в суді, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із положеннями ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Таким чином, позичальник, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до закону. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Метіда» та громадянином України [PERSON] 05.09.2018 року був укладений Договір безвідсоткової позики № 20, за яким товариство надало [PERSON] позику у розмірі 1 000 000,00 грн., а останній зобов`язався у строк до 12.09.2018 року повернути суму позики на поточний рахунок ТОВ «Метіда» (а.с. 5-6). Факт надання позики [PERSON] підтверджується платіжним дорученням № 188 від 05.09.2018 року, засвідченим АТ «АЙБОКС БАНК» (а.с. 15). 12.09.2018 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 1 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 18.07.2019 року включно (а.с. 7). 18.07.2019 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 2 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 16.08.2019 року включно (а.с. 8). 16.08.2019 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 3 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 28.08.2019 року включно (а.с. 9). 28.08.2019 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 4 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 20.03.2020 року включно (а.с. 10). 20.03.2020 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 5 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 15.07.2020 року включно (а.с. 11-12). 02.06.2020 року між ТОВ «Метіда» і [PERSON] була підписана Додаткова угода № 6 до Договору, якою [PERSON] зобов`язався повернути суму позики до 03.06.2020 року включно (а.с. 13). 15.06.2020 року [PERSON] підписана Заява про визнання грошових вимог (боргу), якою останній визнавав безспірність вимог ТОВ «Метіда», у тому числі за Договором безвідсоткової позики № 20 від 05.09.2018 року у сумі 1 000 000,00 грн. Справжність підпису [PERSON] засвідчено приватним нотаріусом Авласович О.О. (а.с. 14). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності безвідсоткової позики № 20 від 05.09.2018 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, як встановлено судом, відповідачем не заперечується факт отримання грошових коштів за вказаним договором. Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного останнім не надано. Отже, суд надходить до висновку про те, що обов`язки по поверненню отриманих коштів, що виникли у відповідача внаслідок укладення договору, підлягають виконанню останнім. При зверненні до суду, позивачем вказано про те, що відповідач умов укладеного договору не виконав, позику своєчасно та в повному обсязі не повернув. Вказане відповідачем не спростовано. Згідно із положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи викладене, суд надходить до висновку про порушення відповідачем умов укладеного договору, внаслідок чого порушені права позивача, а тому вимоги останнього про стягнення на його користь грошових коштів, пред`явлені з метою захисту свого цивільного права, є обґрунтованими та доведеними. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуд жує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на викладене, суд надходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 15 000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved