Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , в якому просив визнати за право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . Свої вимоги обгрунтовує тим, що позивачу належала на праві власності 1/2 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, укладеного 28.01.2001 року з [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] . Як вказує позивач, відповідачці [PERSON] належала на праві власності інша частки вказаної квартири, на підставі договору купівлі-продажу, однак так, як квартирою вона не користувалася, сумісне проживання разом в даній квартирі було неможливе, [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про стягнення коштів. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.02.2017 р. у справі 523/19474/14-ц позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення компенсації вартості належної їй за законом 1/2 частки квартири [ADDRESS] у розмірі 250 599 грн., припинивши її право власності на вказане майно 21.04.2017 року державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на підставі виконавчого листа №523/19474/14-ц від 16.03.2017 року було відкрито виконавче провадження №53809203. Як зазначає позивач, в межах виконавчого провадження №53809203 ним було виплачено в повному обсязі на користь [PERSON] компенсацію вартості належної їй за законом 1/2 частки квартири [ADDRESS] , та державним виконавцем було складено Акт від 03.09.21 року, а також закрито виконавче провадження у зв`язку з повним виконанням рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.02.2017 року. Позивач зазначає про те, що після виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15.02.2017 року, [PERSON] було видано розписку про відсутність фінансових та матеріальних претензій до [PERSON] . Позивач вказує про те, що так як в резолютивній частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси 15.02.2017 року у справі №523/19474/14-ц року не було зазначено, що після виплати компенсації на користь [PERSON] , право власності на частки, яка належала [PERSON] , переходить до мене [PERSON] , тому нотаріусом було відмовлено в реєстрації права власності. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.11.2021 року відкрито загальне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання на 07.12.2021 року на 12 год. 20 хв. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 01.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 12.06.2023 року на 09год. 15хв. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, на дав до суду письмове клопотання, яке міститься в матеріалах справи, в якому позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення, також просив суд розгляд справи проводити за його відсутності (арк.50). У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином, про причини неявки суду не повідомила. У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачки, яка була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-282 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов є не обгрунтованим, є не доказаним, тому підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено про те, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.02.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено (арк.сп.6). Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості належної їй за законом частки квартири [ADDRESS] у розмірі 250\~599 грн., припинивши її право на вказане майно. Судом встановлено про те, що 13.09.2021 року головним державним виконавцем Тріфоновим О.Ю. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа №523/19474/14-ц, виданий 16.03.2017 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (арк.сп.9). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК). У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом визнання права. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннями ст.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, встановлено, що за правилами статті 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Судом встановлено, про те, що [PERSON] не надав суду доказів в обґрунтування позовних вимог. Також, позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, тому враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed