Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовом до Держави Україна в особі Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури. У своїй позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] посилався на те, що перебував на посаді командира в/ч [NUMBER] . За результатами матеріалів документальної ревізії в/ч [NUMBER] ( [NUMBER] Центр забезпечення пальним Тилу ЗС України) м. Харків від 21 травня 2000 року, всупереч вимогам нормативних документів, в бухгалтерських книгах в/ч [NUMBER] офіцерами-ревізорами оприбутковані акти прийому пального, якого не значилось по обліку, була штучно створена нестача пального на 12 млн. грн. Як наслідок 23 травня 2000 року відносно нього, командира в/ч [NUMBER] [PERSON] , військовою прокуратурою Харківського гарнізону порушена кримінальна справа №1/201-2000 щодо зловживання службовим становищем з застосуванням запобіжного заходу «підписка про невиїзд». 24 травня 2000 року в книзі обліку відділу кадрів Тилу ЗС України за вх. №116 начальником відділу кадрів зареєстрований наказ заступника Міністра оборони начальника тилу ЗС України №021 від 17 травня 2000 року щодо усунення з посади начальника 74 Центру забезпечення пальним Тилу ЗС України полковника [PERSON] і зарахування в розпорядження заступника Міністра охорони Начальника Тилу ЗС України. Згідно вимог Інструкції по організації ведення військового обліку (наказ МОУ від 15 грудня 2010 року №660) реєстрація наказу надає йому юридичної сили. З 24 листопада 2000 року до 01 лютого 2001 року він утримувався в слідчому ізоляторі м. Харкова. А з 01 лютого 2001 року до нього застосовано новий запобіжний захід підписку про невиїзд. Наказом Міністра оборони України від 12 грудня 2002 року позивач звільнений з лав ЗСУ за станом здоров`я, а 04 лютого 2003 року виключений зі списків в/ч [NUMBER] [ADDRESS] . 18 вересня 2017 року кримінальне провадження відносно нього закрите за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень. 26 червня 2018 року з військової прокуратури Харківського гарнізону він отримав постанову про закриття кримінального провадження за частиною першою статті 284 КПК України (відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). Отже з травня 2000 року до червня 2018 року він знаходився під незаконним кримінальним переслідуванням. За час незаконного відсторонення його від посади за період з 24 травня 2000 року по 04 лютого 2003 року розмір недоотриманого ним грошового забезпечення становить 670752,00 грн. У зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням він також був вимушений нести дорожні витрати на транспорт у зв`язку з необхідністю участі у слідчих діях, а згодом у судових засіданнях. На даний час такі витрати позивач обраховує у розмірі 15932 грн. Але і після закриття кримінального провадження слідчим не було скасовано запобіжний захід відносно нього та не було скасовано арешт належного позивачу майна. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року скасовано арешт належного позивачу автомобіля ВАЗ 21063, д.н.з. [NUMBER] , та автомобіля УАЗ 469 д/ [NUMBER] , та скасовано запобіжний захід, застосований до [PERSON] у вигляді «підписки про невиїзд». Незаконним обмеженням його прав йому завдано значної моральної шкоди, яку позивач оцінює у розмірі 216000 грн. Тому позивач просив суд стягнути за рахунок державного бюджету на його користь в рахунок відшкодування за невиплачене грошове забезпечення в період незаконного перебування в розпорядженні начальника Тилу ЗСУ з 24 травня 2000 року до 04 лютого 2003 року в розмірі 670752 грн., за вимушені понесені дорожні витрати з урахуванням індексу девальвації гривні у розмірі 15932 грн., компенсацію моральної шкоди за незаконний арешт майна та незаконне застосування запобіжного заходу в розмірі 216000 грн. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Розпорядженням голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої\~статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей. Відповідно до даного Розпорядження справи, які перебували в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави. Справа №644/9094/20 також передана на розгляд до Київського районного суду м.Полтави. Після цього справу в порядку, передбаченому ч.3\~ст. 14 ЦПК України, передано на розгляд судді Самсоновій О.А. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 30 березня 2023 року справу прийнято до свого провадження. Розгляд справи вирішено продовжувати зі стадії розгляду по суті (а.с. 200). Цією ж ухвалою залучено\~Харківську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері до участі у справі в якості правонаступника військової прокуратури Харківського гарнізону, діяльність якої припинено. На час розгляду справи у зв`язку зі зміною назви вірна назва відповідача - Харківська спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2021 року задоволено клопотання позивача, витребувано від директора Департаменту тилу Збройних сил України довідку про розмір грошового забезпечення, яке було недоотримане полковником [PERSON] у зв`язку з усуненням його від посади начальника Центру забезпечення пальним Тилу Збройних Сил України за період з 24.05.2000 по 04.02.2003 (а.с.137). Відповідач військова прокуратура Харківського гарнізону надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив (а.с. 52-58). У відзиві відповідач посилався на те, що позиція позивача про неврахування під час розгляду справи №644/9923/18 періоду від 18 вересня 2017 року по 26 червня 2018 року для стягнення моральної шкоди, а також вимога позивача про стягнення не отриманого грошового забезпечення за період з 24 травня 2000 року по 04 лютого 2003 року є безпідставною, оскільки охоплювалися межами розгляду справи №644/9923/18. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року у справі №644/1483/20 задоволено клопотання [PERSON] про скасування арешту майна та запобіжні заходи у вигляді підписки про невиїзд. Сам факт задоволення клопотання позивача про скасування арешту майна та запобіжні заходи у вигляді підписки про невиїзд без належної оцінки мотивів такого задоволення не може бути достатнім доказом незаконного заподіяння позивачу моральної шкоди. Позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою. Не доведено і розмір такої шкоди. Також відповідач зазначив, що саме слідчий, що виносив постанову про закриття кримінального провадження № 42013220750000009 від 12 лютого 2013 року, одночасно із цим був зобов`язаний вирішити питання про скасування запобіжного заходу та арешту майна. Тому просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 52-58). Відповідач Державна казначейська служба України також надав відзив на позовну заяву. У відзиві зазначив, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями яких завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Казначейство не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Зазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 27.11.2019 по справі №242/4741/16-ц. Казначейство відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету у встановленому порядку. Також зазначив, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Окрім цього, 21.06.2019 у справі №644/9923/18 вже було вирішено питання відшкодування моральної шкоди позивачу, завдану діями досудового слідства та військової прокуратури. Тому відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.86-87). Позивач надав відповідь на відзив Військової прокуратури Харківського гарнізону, у якій заперечив проти доводів відповідача. Зазначив що у відзиві військовий прокурор безпідставно наголошує на застосуванні ст.1174, ч.6 ст. 1176 ЦК України при визначенні органу державної влади для відшкодування матеріальної та моральної шкоди позивачу. В позовних вимогах чітко зазначено нормативні документи, які в повному обсязі регламентують порядок компенсації матеріальної і моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями прокуратури, а саме ч.2 ст.1167,ч.1 ст.1176 ЦК України, Закон України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури...». У відзиві не наведено будь-яких заперечень щодо виплати компенсації за проїзні документи, які були використані [PERSON] під час незаконного кримінального переслідування. Щодо стягнення компенсації моральної шкоди за незаконний арешт майна та незаконне застосування запобіжного заходу у період з 18.09.2017 року по 22.09.2020 року військова прокуратура безпідставно перекладає провину за безвідповідальне та халатне ставлення до виконання обов`язків на інші слідчі органи. Так рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21.6.2019 року вже фактично встановлена відповідальність військової прокуратури Харківського гарнізону за нанесення позивачу моральної шкоди. Тому ця обставина не потребує додаткових доказів. Після винесення постанови про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях полковника [PERSON] будь-яких кримінальних правопорушень від 18.09.2017 року і ще протягом 3 років, до 22.09.2020 року до позивача був застосований і продовжував діяти незаконний запобіжний захід «підписка про невиїзд», а також під арештом знаходилось його майно, в тому числі автотранспорт. Вимоги ч.2 ст.1 ст.1176 ЦК України та Закон України «Про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органами прокуратури...» надають повне право на отримання компенсації за завдану шкоду незаконними діями прокуратури (а.с. 67-68). Відповідач Військова прокуратура Харківського гарнізону надав заперечення на відповідь на відзив, у якому послався на те, що вимога позивача щодо стягнення шкоди за дорожні витрати у сумі 2845 грн. є необґрунтованою. Так, на підтвердження вказаної вимоги до матеріалів позовної заяви долучено копії 60 проїзних документів АТ «Укрзалізниці». У той же час, додатки до позову не містять будь-яких доказів на підтвердження виклику [PERSON] до військової прокуратури Харківського гарнізону на визначені у проїзних документах дати. Усунення [PERSON] від займаної посади та перебування останнього поза штатом здійснено на підставі ст. 47 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (надалі - Дисциплінарний статут ЗСУ). Вимога [PERSON] про стягнення не отриманого грошового забезпечення задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між усуненням його від займаної посади та зарахуванням у розпорядження заступника Міністра оборони України та діями відповідача. У позові [PERSON] просив відмовити у повному обсязі (а.с. 100-103). Інші заяви по суті справи сторони не подавали. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог та відповіді на відзив. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону Плужник Ю.О. в судовому засіданні проти позову заперечила. При цьому посилалась на обставини, викладені у відзиві та запереченнях, поданих первісним відповідачем Військовою прокуратурою Харківського гарнізону. В задоволенні позову просила відмовити. Відповідач Державна казначейська служба України, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в засідання свого представника не направила. Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, що в засідання не з`явився. Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що з травня 2000 року [PERSON] підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 425, ч. 2 ст. 423, ч. 2 ст. 366 КК України. В межах даного кримінального провадження до [PERSON] був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, в межах якого позивач в період з 24 листопада 2000 року по 1 лютого 2001 року утримувався в умовах СІЗО м. Харкова. 30 вересня 2003 року відносно [PERSON] був ухвалений обвинувальний вирок, який ухвалою колегії суддів Військової судової колегії Верховного Суду України від 26 січня 2005 року був скасований, а справа повернута на новий судовий розгляд. 29 березня 2006 року [PERSON] вироком суду був виправданий у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 425, ч. 2 ст. 423, ч. 2 ст. 366 КК України. 01 листопада 2006 року даний вирок був скасований, а кримінальна справа направлена на додаткове розслідування. 08 червня 2012 року кримінальна справа знову була повернута на додаткове розслідування постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова. 18 вересня 2017 року кримінальне провадження, в межах якого [PERSON] підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, було закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень. Вказані обставини встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року у справі №644/9923/18 за позовом [PERSON] до військової прокуратури Харківського гарнізону, управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі м. Харкова, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури, суду (а.с. 40-42). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тому не підлягають встановленню обставини, встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року у справі №644/9923/18, яке було змінено постановою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 ркоу в частині розміру відшкодування, стягнутого на користь позивача з держави, в решті вказане рішення набрало законної сили. Кримінальне провадження №42013220750000009 від 12 лютого 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України, закрито постановою начальника СВ Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 18 вересня 2017 року у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 9-13). Вирішуючи вимоги про стягнення за рахунок державного бюджету на користь позивача грошового забезпечення в період незаконного перебування в розпорядженні начальника Тилу ЗСУ з 24 травня 2000 року по 04 лютого 2003 року в розмірі 670752 грн., суд встановив наступне. [PERSON] посилався на те, що перебував на посаді командира в/ч [NUMBER] . Наказом заступника Міністра оборони України по Тилу начальника Тилу Збройних Сил України від 17 травня 2000 року №021 полковника [PERSON] - начальника Центру забезпечення пальним Збройних Сил України усунуто від займаної посади та зараховано в розпорядження заступника Міністра оборони України по Тилу начальника Тилу Збройних Сил України (а.с. 15). Підставою вказаного кадрового рішення зазначено клопотання начальника Головного управління ракетного палива і пального Тилу Міністерства оборони України. На час усунення позивача від займаної посади кримінальне провадження регулювалося Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року (КПК України 1960 року). Згідно ст. 147 КПК 1960 року в разі притягнення посадової особи до кримінальної відповідальності за посадовий злочин, а так само, якщо ця особа притягається до відповідальності за інший злочин і може негативно впливати на хід попереднього чи судового слідства, слідчий зобов`язаний відсторонити її від посади, про що виносить мотивовану постанову. Відсторонення від посади провадиться з санкції прокурора чи його заступника. Копія постанови надсилається для виконання за місцем роботи (служби) обвинуваченого. Відповідно до п.1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Але як встановлено судом, в порядку, встановленому КПК України 1960 року, позивач [PERSON] від посади відсторонений не був. Рішення про усунення позивача від займаної посади та зарахування в розпорядження заступника Міністра оборони України по Тилу прийнято не в кримінально-процесуальному порядку, а в порядку, встановленому Дисциплінарним статутом Збройних Сил України. Вказана обставина підтверджується також листом Директора Департаменту начальника Тилу Збройних Сил України сил України від 11 вересня 2003 року (а.с. 18-19). І хоча, як вбачається з матеріалів справи, зокрема зазначеного вище листа, усунення позивача від посади здійснювалось у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності, таке відсторонення є правом, а не обов`язком керівника відповідного військового підрозділу. Так, згідно п. 47 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України в редакції, що діяла на час усунення позивача від посади, невиконання (неналежне виконання) службових обов`язків, що призвело до людських жертв чи інших тяжких наслідків або створило загрозу настанню таких наслідків, є підставою для усунення такого військовослужбовця від виконання службових обов`язків. Рішення про усунення військовослужбовця від виконання службових обов`язків приймається прямим командиром (начальником). Тобто усунення позивача від посади відбулося в дисциплінарному, а не у кримінально-процесуальному порядку. При цьому на час розгляду справи позивачем не оскаржена правомірність його усунення від посади. Відповідні докази суду сторонами не надані. Суд також відхиляє посилання позивача на те, що слідчий схвалював та підтримував відсторонення позивача від посади, оскільки при цьому процесуальне рішення про відсторонення (усунення) позивача від посади слідчим або прокурором не приймалося. На підставі викладеного до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми ст. 1176 ЦПК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка крім іншого передбачає відшкодування шкоди, завданої незаконним відстороненням від посади. Усунення позивача від посади здійснювалось не рішенням органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, а рішенням посадової особи Міністерства оборони України. Проте позивачем вимоги про виплату недоотриманого грошового забезпечення до органів або осіб, якими приймалося рішення про його усунення від посади, не пред`являлися. На підставі викладеного, вирішуючи справу в межах позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації за недоотримане грошове забезпечення необхідно відмовити. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення за рахунок державного бюджету на користь позивача компенсації моральної шкоди за незаконний арешт майна та незаконне застосування запобіжного заходу, суд звертає увагу на таке. Як встановлено судом, постановою старшого слідчого ВП Харківського гарнізону Гринь О.А. від 01 серпня 2000 року накладено арешт на майно (автомобіль) обвинуваченого [PERSON] (а.с. 24). Крім того, як вбачається з обвинувального висновку, до [PERSON] застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд (а.с. 22). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Згідно ч. 3 ст. 174 КПК України прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Як встановлено судом, постановою начальника СВ Індустріального ВП ГУНП в Харківській області від 18 вересня 2017 року кримінальне провадження №42013220750000009 від 12 лютого 2013 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 9-13). При цьому вказаною постановою або іншою постановою слідчого, прокурора не вирішено питання про скасування арешту майна [PERSON] та не розглядалось питання скасування запобіжного заходу. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2020 року задоволено клопотання [PERSON] та скасовано арешт автомобіля ВАЗ 21063 д.н.з. [NUMBER] та автомобіля УАЗ 469 д.н.з. [NUMBER] , які належать [PERSON] , та скасовано запобіжний захід, застосований до [PERSON] у виді підписки про невиїзд. Вказана ухвала набрала законної сили 29 вересня 2020 року (а.с.14). З наведеного вбачається, що після закриття 18 вересня 2017 року кримінального провадження №42013220750000009 від 12 лютого 2013 року обмеження прав [PERSON] виді заходу забезпечення кримінального провадження (арешт майна) та застосований до нього запобіжний захід продовжували діяти, чим було порушено права позивача. Враховуючи, що кримінальне провадження закрито, арешт майна позивача та застосування до нього запобіжного заходу є незаконними та тягнуть за собою обов`язок держави відшкодувати завдану шкоду. За змістом положень статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди,\~\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відшкодування шкоди, завданої застосуванням до особи іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено. Тому відшкодування іншої, ніж зазначено у вказаному Законі, шкоди регулюється ст. 1176 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування\~запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. На підставі викладеного судом встановлено, що внаслідок незаконного накладення арешту на майно позивача та незаконного застосування до нього запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд позивачу було завдано моральної шкоди. Вирішуючи справу в межах позовних вимог, суд приходить до висновку, що завдана позивачу моральна шкода незаконним арештом та дією запобіжного заходу в період з 18 вересня 2017 року, коли було закрито кримінальне провадження, і до 22 вересня 2020 року, коли арешт майна і запобіжний захід були скасовані, підлягає відшкодуванню. При цьому суд відхиляє доводи представників відповідачів, викладені у відзиві на позов, що такі вимоги вже розглядалися судом, а тому не можуть розглядатися знову. Як вбачається з рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року у справі №644/9923/18, яке набрало законної сили у не зміненій Постановою Харківського апеляційного суду від 20 листопада 2020 року частині, предметом розгляду в даній справі були позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду. З вказаного рішення вбачається, що на обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 23 травня 2000 року відносно нього була розпочата кримінальна справа за підозрою у вчиненні ряду службових злочинів. В межах даної кримінальної справи з 24 листопада 2000 року по 01 лютого 2001 року він утримувався в умовах СІЗО м. Харкова. Кримінальне провадження тривало більше 18 років. За цей час обвинувачення змінювалось через брак доказів, обвинувальний вирок, як і виправдувальний, скасовувались судами вищих інстанцій, справа неодноразово направлялась на додаткове досудове розслідування. Зрештою, після чергового направлення справи на додаткове розслідування, в вересні 2017 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України. Позивач посилався на те, що за весь час перебування під слідством та судом він зазнав значних моральних страждань, які були обумовлені безпідставною підозрою у вчиненні злочинів, триманням під вартою, втратою роботи та джерела отримання прибутку, що призвело до скрутного становища його сім`ю. З наведеного вбачається, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним збереженням накладеного на його майно арешту та незаконного збереження застосованого до нього запобіжного заходу після з 18 вересня 2017 року, коли було закрито кримінальне провадження, і до 22 вересня 2020 року, не були предметом розгляду у справі №644/9923/18. Той факт, що позивач звертався до суду про відшкодування йому шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не перешкоджає його зверненню до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним збереженням накладеного на його майно арешту та незаконного збереження застосованого до нього запобіжного заходу після з 18 вересня 2017 року. Як роз`яснив Верховний Суд у Постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц, виходячи із буквального тлумачення норми статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» можна дійти висновку, що усі перелічені випадки, як то:\~ незаконне засудження; незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; незаконне взяття і тримання під вартою; незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки; незаконне накладення арешту на майно; незаконне відсторонення від роботи (посади), інші процесуальні дій, що обмежують права громадян - є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими що не охоплюються їх початком, до прикладу - незаконне взяття під варту і їхнім закінченням - винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих обставин.\~ \~Отже, за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи питання щодо розміру завданої позивачу моральної шкоди, суд бере до уваги, що незаконні обмеження прав позивача тривали більше трьох років після закриття кримінального провадження, тобто з 18 вересня 2017 року, коли було закрито кримінальне провадження, і до 29 вересня 2020 року (день набрання законної сили ухвалою слідчого судді про скасування арешту та запобіжного заходу). Суд приходить до висновку, що розмір завданої позивачу моральної шкоди становить 6000 грн. за кожен місяць збереження вказаних обмежень і порушень прав позивача. Тому за рахунок державного бюджету на користь позивача необхідно стягнути 216000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди (6000 грн. х 36 міс = 216000 грн.) З цих підстав позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи вимоги по відшкодування дорожніх витрат позивача за проїзними документами у зв`язку з необхідністю участі у слідчих діях, а згодом у судових засіданнях, суд встановив наступне. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, він також поніс транспортні витрати, понесені ним у зв`язку з явкою до слідчого та суду. На підтвердження понесених ним витрат позивач надав копії проїзних документів за період з 30 травня 2007 року по 24 жовтня 2007 року та за 13 січня 2003 року на загальну суму 2844,52 грн. (а.с.25-39). Проте позивач на відшкодування таких витрат просить суд стягнути 15932 грн., зазначаючи, що таку суму складають його дорожні витрати з урахуванням індексу девальвації гривні. Таке збільшення понесених витрат не ґрунтується на законі. Щодо витрат у розмірі 2844,52 грн. доказу того, що вони є витратами на проїзд для участі у слідчих діях позивачем не надано. Відповідно до п. 3 ч. 12 ЦПК України \~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Але з долучених до матеріалів справи доказів не вбачається, що вказані витрати пов`язані саме з притягненням позивача до кримінальної відповідальності. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 121 КПК України витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження підозрюваного, обвинуваченого, він несе самостійно. Тому в задоволенні даної позовної вимоги необхідно відмовити. Також суд звертає увагу на наступне. Одним із відповідачів, до яких позивачем пред`явлено позовні вимоги, є Державна казначейська служба України. Проте, Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у справі. На цю обставину неодноразово звертав увагу Верховний Суд. Так, у Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19)\~Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган. Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Тому в задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України необхідно відмовити в повному обсязі, оскільки вона є неналежним відповідачем у справі. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судові витрати у справі суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Outcome: partial