Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

у березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до АТ «Сенс Банк», у якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С за період з 25.03.2022 по 24.03.2023 (включно) у розмірі 3 504 000,00 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором кредиту №700/744019-КV від 10.10.2008 за період з 25.03.2022 по 24.03.2023 (включно) у розмірі 525 600доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та AT «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Сенс Банк», було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500000,00 грн та договір кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000,00 дол. США. Позивач зазначає, що після укладення кредитних договорів ним було сплачено комісію за видачу кредитних коштів, тобто сплачено повну вартість фінансових послуг проте у подальшому Банком не було видано усієї суми кредитних коштів, а саме залишок невиданих кредитних коштів становить 320 000,00 грн за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29- 50/352-С від 28.02.2008 та 48000,00 доларів США за договором кредиту №700/744019- KV від 10.10.2008. З огляду на зазначене вище, позивач вважає, що у AT «Сенс Банк», як правонаступника АТ «Альфа Банк», яке в свою чергу є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період 25.03.2022 по 25.03.2023, а саме пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення та яку просить стягнути з AT «Сенс Банк» в судовому порядку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.03.2023 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження за правилами статей 274-279 ЦПК України без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідачу було встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву. На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Проте Банком подані письмові пояснення, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на рішення, ухвалене 16.07.2015 Шевченківським районним судом м. Києва у справі №761/38881/14, про яке позивач не повідомив суду всупереч вимогам процесуального закону. Також відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності до даних правовідносин. Третьою особою подані письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких Національний банк України просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки рішення у справі не впливає на права та обов`язки Національного банку України. Суд розглядає справу на підставі поданих матеріалів та наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі сторін (їх представників). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За умовами ч. 2 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому,ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Закону України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і споживачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. В Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено певних меж його дії, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи із принципів цивільного судочинства і наявності у спірних правовідносинах сторони, як особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. Такі відносини можуть виникати з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать закону. Аналізуючи предмет та умови договору, укладеного сторонами, можна дійти висновку, що правовідносини за своїм характером належать до сфери регулювання Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Судом встановлено, що 28.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/352-С, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику гроші у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання окремими частинами (кожна частина окремо - Транш) зі сплатою 14,5 процентів річних в межах максимального ліміту заборгованості до 500000,00 грн. (п. 1.1. договору). 10.10.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» та [PERSON] було укладено договір кредиту №700/744019-КV, відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру у сумі 60000 тисяч доларів США зі сплатою 16 % річних та комісій (п. 1.1. договору). 10.09.2019 Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Згідно з інформацією банківської ліцензії №61 від 01.12.2022, дата запису в Державному реєстрі банків 01.12.2022 АТ «Альфа-Банк» було перейменовано в АТ «Сенс Банк». Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] вказує на те, що у AT «Сенс Банк» перед ним є заборгованість за кредитними договорами в розмірі невиданих кредитних коштів, на яку ним нараховано штрафні санкції за період 25.03.2022 по 25.03.2023, а саме пеню згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення та яку просить стягнути з AT «Сенс Банк» в судовому порядку. При цьому позивач вказував на те, що станом на 14.10.2008 вартість ненаданої послуги за договором кредиту становила 48 000 доларів США, про що він неодноразово повідомляв банк та просив виконати свій обов`язок видати кошти позичальнику. Також позивач повідомляв відповідача про необхідність видати йому 320 000,00 грн. за договором № 030.29-50/352-С. Також позивач вказав, що у період з 14.10.2008 по 01.10.2010 відповідачу було нараховано проценти за прострочення надання послуг з видачі кредитних коштів та стосовно частини цих нарахованих процентів позивачем було прийнято рішення щодо зарахування однорідних зустрічних вимог, строк виконання яких настав відповідно до положень ст. 601 ЦК України (з одного боку борг позивача перед відповідачем щодо сплати процентів за користування кредитними коштами , повернення тіла кредиту, а з іншого боку борг відповідача перед позивачем щодо сплати відсотків за прострочення виконання зобов`язання). Про прийняті рішення позивач повідомив відповідача у період з 08.12.2008 по 01.10.2010. Позивач вказує, що станом на 01.10.2010 доступний розмір кредитної лінії за договором відновлювальної кредитної лінії складав 350 000грн, з яких позивач подав заявку на отримання необхідних йому 320 000, 00 грн. Таким чином за допущене прострочення відповідачу позивачем нараховано пеню у розмірі 3% річних вартості послуг за кожен день прострочення від суми 48 000 доларі США та 320 000,00 грн з урахуванням строку застосування позовної давності в один рік. У своїх заперечення на позов АТ «Сенс Банк» як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] посилався на обставини, встановлені судом у рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 у справі №761/38881/14-ц, яке набрало законної сили 25.12.2015. Відповідно до рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16.07.2015 у справі №761/38881/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25.12.2015 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.06.2016, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: Національного банку України, про стягнення коштів в сумі 3 504 000,00 грн та 764621 доларів США, оскільки доказів набуття Банком грошових коштів у сумі 18 182,18 дол. США та 95 260 дол. США без достатньої на те правової підстави, а також передачі вказаних коштів під впливом обману суду не надано, а тому суди дійшли висновку, що позивачем необґрунтовано заявлених позовних вимог щодо повернення як безпідставно набутих вищевказаних коштів. Оскільки позивачем не було доведено факту завдання йому збитків з боку відповідача, а отже вимоги щодо відшкодування пені та подвійної переплати також не підлягають задоволенню. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зі змісту вказаного рішення убачається, що судом встановлено укладення між позивачем та AT «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Сенс Банк», договору про надання відновлювальної кредитної лінії №030.29-50/352-С від 28.02.2008 за умовами якого Банк зобов`язався видати кредит в розмірі 500 000,00 грн та договору кредиту №700/744019-KV від 10.10.2008 за умовами якого Банк зобов`язався видати кредитні кошти в розмірі 60 000,00 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 700/744019-КV, 10 жовтня 2008 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 700/744021-ІО, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] . 19 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] за ціною 1 598 000 грн., що на день укладення договору становило 200 000 дол. США. У справі №761/38881/14-ц судом було встановлено та сторонами не заперечувалося, що квартира була реалізована в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором. Також у справі №761/38881/14-ц судом було встановлено, що [PERSON] є позичальником кредитних коштів, а Банк - кредитором. Крім того встановлено, що між сторонами зобов`язань, в яких Банк був би боржником позивача не існує, не надано суду й належних та допустимих доказів того, що між сторонами існують однорідні зустрічні вимоги. У позовній заяві та письмових поясненнях до неї позивач зазначав, що його дружина вимушена була продати вказану квартиру на невигідних для неї умовах за відсутності боргових зобов`язань позивача перед банком у зв`язку із проведенням зарахування однорідних зустрічних вимог у період з 08.12.2008 року по 01.10.2010 року. В зв`язку із чим позивачу були спричинені збитки, які зобов`язаний відшкодувати Банк. В обґрунтування своєї позиції, позивач надав суду звернення до керівництва банку із вимогою про видачу йому недоотриману частину кредиту в сумі 48000,00 доларів США, копії квитанцій про внесення грошових коштів та копії актів зарахування однорідних зустрічних вимог. У вказаному судовому рішенні встановлено, що позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів, не виникало. Доказів оспорювання або визнання недійсними укладених кредитних договорів, іпотечного договору та договору купівлі-продажу суду також не надано. У матеріалах справи наявна довідка про повне виконання зобов`язань з боку позивача за договором №700/744019-КV від 10.10.2008 року, яку позивач отримав 20.12.2011 року. Згідно із ч. 1 ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними та строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Таким чином судом було встановлено, що позивачем не доведено, що між сторонами відбулось зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки із матеріалів справи та укладених між сторонами договорів не вбачається того, що відбулось припинення одночасно двох зобов`язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому), оскільки за укладеними договорами позивач є Позичальником кредитних коштів, а кредитором - Банк. Позивач не надав суду доказів того, що у сторін існують однорідні зустрічні вимоги, оскільки зобов`язань, в яких відповідач був би боржником позивача між сторонами внаслідок укладення кредитних договорів, не виникало і такі обставини вже встановлені судовим рішенням. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказана стаття кореспондується і ч. 1ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Частинами другою та третьою статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. З урахування наявності судового рішення, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що між сторонами не існує зобов`язань, в яких Банк був би боржником позивача, та існування однорідних зустрічних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] . Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує на підставі положень статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed