Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.07.2011 року між нею, [PERSON] та [PERSON] (далі Відповідач) було зареєстровано шлюб. 06.12.2013 року [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Далі, 14.06.2014 року між [PERSON] та відповідачем було укладено Договір купівлі продажу іншої 1/2 частини квартири [ADDRESS] . За домовленістю між [PERSON] та [PERSON] (батьком Позивача), саме останній фактично передав відповідачу грошові кошти для придбання 1/2 частини квартири [ADDRESS] у розмірі 85\~000 грн. 00 коп., що підтверджується розпискою від 26.07.2016 року, особисто складеною [PERSON] в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] . Крім того, позивач зазначає, що в подальшому її батьки допомогли їй за рахунок особистих грошових коштів здійснити ремонтні роботи у спірній квартирі Таким чином, позивач вважає, що вказана 1/2 частина квартири [ADDRESS] є її особистою приватною власністю, оскільки придбавалась за рахунок коштів її батька. Позивач зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача щодо виділу їй 1/2 частини квартири [ADDRESS] , але домовленості із цього питання між сторонами не досягнуто і до теперішнього часу. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд, з урахуванням збільшених позовних вимог: 1) визнати особистою приватною власністю [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; 2) визнати недійсним Договір купівлі продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] , посвідчений 14.06.2014 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. за реєстровим № 4-454; 3) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; 4) виділити [PERSON] в натурі 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а саме: коридор (прим №1) площею 7,1 кв.м., кухню (прим. №2), площею 6,1 кв.м., житлову кімнату (прим.№4), площею 115 кв.м., житлову кімнату (прим. № 5), площею 12,6 кв.м., всього в квартирі виділити 37,3 кв.м., та господарські будівлі та споруди: Н1- вбиральня, площею 2,05 кв.м., О погріб, площею 2,0 кв.м., №1-1/2 частини хвіртки, площею 1,175 кв.м., №2-1/2 частини воріт, площею 3,15 кв.м., №3,6-1/2частини огорожі (з/б плити), площею 26,6 кв.м., № 4-1/2 частини огорожі (металева сітка), площею 36.6 кв.м., № 5-1/2 частина огорожі (профнастил), площею 31,1 кв.м., № 7-1/2 частини зливної ями, відповідно до Варіанту №1 (першому співвласнику) висновку № 14 судової будівельно - технічної експертизи, складеної 01.08.2022 року, та вирішити питання щодо судових витрат. Представник відповідача [PERSON] адвокат Шахторін Артем Сергійович подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог у їх повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень посилається на ті обставини, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] в цілому, а 1/2 частина квартири [ADDRESS] , на яку посилається позивач, придбана одноособово у власність [PERSON] за грошові кошти, що були його особистою приватною власністю. Отже, вимога позивача про виділ майна в натурі є неможливою, а обраний спосіб захисту таким, що суперечить закону. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалася на обставини, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача у відкритому\~судовому засіданні\~позовні вимоги\~не визнав\~та просив\~відмовити у\~задоволені позовних\~вимог. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду\~від 02.12.2020\~року за\~заявою представника\~позивача було\~вжито заходів\~забезпечення позову,\~у зв`язку\~із чим\~встановлено заборону\~відповідачу[PERSON] \~ або іншим особам вчиняти будь які дії, спрямовані на відчуження 1/2 частини квартири [ADDRESS] . В задоволені вимог заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на 1/2 частину квартири [ADDRESS] відмовлено. Ухвалою суду від 26.04.2021 року вирішено призначити по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, судову будівельно технічну експертизу. Провадження по даній цивільній справі зупинити на час\~\~проведення експертизи. Протокольною ухвалою суду від 26.04.2021 року вирішено викликати та допитати в якості свідків на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 03.09.2021 року вирішено відновити провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири. Ухвалою суду від 27.10.2021 року вирішено знову призначити по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, судову будівельно технічну експертизу. Провадження по даній цивільній справі зупинити на час\~\~проведення експертизи. Ухвалою суду від 08.02.2022 року вирішено відновити провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири. Протокольною ухвалою суду від 23.06.2022 року вирішено викликати та допитати експерта [PERSON] . Ухвалою суду від 18.01.2023 року вирішено прийняти до провадження заяву про збільшення позовних вимог,\~що надійшла\~до суду\~01.09.2022\~року у\~справі № 205/7600/2020\~(2/205/766/23)\~ за\~позовом[PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири. Ухвалою суду від 18.01.2023 року вирішено підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, закрити та призначити справу до судового розгляду по суті\~ у відкритому \~судовому засіданні. Протокольною ухвалою суду від 11.04.2023 року вирішено викликати та допитати в якості свідка на стороні відповідача [PERSON] . З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, пояснення свідків, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позовних вимог, виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] (бабусі відповідача) та [PERSON] (дядьку відповідача) на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Держлісгоспом м. Дніпропетровська 17.03.1995 року на підставі розпорядження № 5, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ (реєстровий № 238п-38) належала на праві часткової приватної власності (по 1/2 кожному) квартира [ADDRESS] . Судом також встановлено, що 01.07.2011 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 291 та видано сторонам свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Сторони від сумісного подружнього життя мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.01.2013 року. \~ \~ \~ \~Матеріалами справи підтверджено, що [INFO] [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом були її рідні сини [PERSON] (батько відповідача) і [PERSON] (дядько\~відповідача),\~які в\~строки передбачені\~чинним законодавством\~відмовились від\~прийняття спадщини\~на користь\~відповідача по\~справі.\~ \~ Таким чином, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія на номер: реєстр № 4-1141, виданий 06.12.2013 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, набув право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яке в подальшому було зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8747921 від 06.12.2013 року. Судом також встановлено, що 14.06.2014 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] ,\~як покупцем, було укладено Договір купівлі продажу іншої 1/2 частини квартири [ADDRESS] , посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. за реєстровим № 4-454. Отже,судовим розглядом встановлено, що [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу, посвідченого державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. за реєстровим № 4-454, набув право приватної власності на іншу 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яке в подальшому було також зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 6010055 від 14.06.2014 року. Судовим розглядом\~встановлено,\~що 12.05.2020 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року. Позивач стверджує, що набуття у власність відповідачем 1/2 частини квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі продажу від 14.06.2014 року було фактично здійснено за грошові кошти, надані її батьком, у зв`язку із чим позивач вважає, що таке майно є її особистою приватною власністю. А відтак, на думку такої сторони, вказаний договір купівлі-продажу є недійсним з огляду на наведені обставини. Окрім цього, сторона позивача наголошує на обставині здійснення нею невід`ємних поліпшень спірного майна через проведення коштовних ремонтних робіт такого об`єкту нерухомого майна, що на її думку, є окремою підставою для задоволення позову в частині визнання за нею права власності. У свою чергу, сторона відповідача вказану обставину не визнає, стверджуючи про те, що розрахунок за таким спірним договором було здійснено саме відповідачем, про що прямо вказано у тексті договору, і будь-яких ремонтних робіт спірного об`єкту безпосередньо позивачем не здійснювалось. У зв`язку із викладеним, суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Статтею 60\~СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Разом і з цим, відповідно до\~ст. 57 СК, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. При цьому, зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Відтак, тягар доказування належності майна до особистої приватної власності одного із подружжя у справах такої категорії покладено на того із подружжя, хто заявляє такі вимоги. Подібні за своїм змістом правові висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19). \~ \~ \~ \~Таким чином, стверджуючи про те, що спірна 1/2 частина квартири [ADDRESS] є особистою приватною власністю [PERSON] , така учасник справи мала б надати на підтвердження вказаної обставини суду докази, які б відповідали критеріям достатності, достовірності, належності та допустимості. В даному випадку, на підтвердження вказаної обставини сторона позивача посилалась на три джерела доказів: 1) письмова розписка від 26.07.2016 року, згідно якої [PERSON] , батько позивача, надав грошові кошти [PERSON] у розмірі 85\~000 грн. 00 коп., в рахунок продажу 1/2 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується власноруч написаною розпискою останнього, в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] ; 2) показання свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; 3) товарні чеки на придбання будівельних матеріалів На думку суду надана позивачем розписка не підтверджує належності спірного майна до особистої приватної власності позивача з огляду на нижченаведене. Так, відповідно до п.4 спірного нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 14.06.2014 року, укладеного між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем частини квартири вчинено за 126\~000 грн. 00 коп., зазначену суму грошових коштів саме покупець повністю сплатив продавцю до підписання договору, що свідчить підписанням сторонами договору купівлі продажу та відсутності будь яких фінансових претензій. Тобто, засвідченням власноручним підписом вказаного договору [PERSON] підтвердив обставину отримання грошових коштів безпосередньо від відповідача по справі. Під час розгляду справи по суті сторона позивача наголошувала, що начебто грошові кошти за вказаної розпискою передані її батьком в дар саме для придбання 1/2 частки квартири, і тому сама позивач вважає таке майно своєю особистою власністю. Тобто позивач визначила правову природу грошових коштів дарунок. Відповідно до частини п`ятої\~статті 719 Цивільного кодексу України\~договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однак означена розписка не оформлена як договір дарування, не посвідчена нотаріально. Без нотаріального посвідчення неможливо беззаперечно встановити, чи відповідають дати складення розписки, зазначені в ній, дійсним датам її написання, а відтак, чи дійсно передано кошти саме у сумі та в день, що зазначені у такий розписці. При цьому сторони не заявляли клопотання про призначення судової технічної експертизи документів для встановлення абсолютної давності розписок з метою доведення обставин придбання квартири за особисті кошти та на спростування презумпції спільності майна подружжя. Також суд не може врахувати показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , щодо обставин придбання спірної квартири та походження коштів, за які її було придбано, оскільки відповідно до частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд вказує, що за загальним правилом показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-16630св19). Відповідно до частин першої-четвертої\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17,\~від 23.10.2019\~у справі\~N\~917/1307/18,\~від 18.11.2019\~у справі\~N\~902/761/18,\~від 04.12.2019\~у справі\~N\~917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). В даному випадку, на думку суду зміст нотаріально посвідченого у відповідності до вимог чинного законодавства договору купівлі-продажу, який засвідчений підписами сторін із відповідними застереженнями щодо розрахунку за таким договором вочевидь переважає над змістом розписки, яка складена за формою, що не передбачена для даного виду правовідносин, та показами окремих свідків. Щодо тез сторони позивача про проведення ремонтних робіт, то суд вказує на наступне. Так, у частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що наявність грошових витрат одного із подружжя щодо особистого майна іншого подружжя може бути підставою для визнання такого майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом саме права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю того подружжя хто здійснив такі витрати. При цьому, визнання такого майна спільною сумісною власністю обов`язково пов`язується законодавцем із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. Однак в даному випадку відповідних позовних вимог при визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя позивачем не заявлялось. Більш того, будь-яких достатніх належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що вказані у наданих позивачем товарних чеках будівельні матеріали були використані саме для поліпшення спірного майна матеріали справи не містять. Так само, жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування саме збільшення вартості спірного будинку внаслідок праці позивача та вкладення коштів надано не було.\~ Таким чином суд вважає, що стороною позивача не доведена обставина придбання спірної 1/2 частини квартири [ADDRESS] за її особисті кошти, а відтак суд вимушений відмовити в задоволені позову в частині вимог про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири. Так само суд відмовляє в задоволені позову в частині вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне майно за відповідачем, оскільки такі вимоги мають суто похідній характер від вимог про оспорення спірного договору. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на Позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed