Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

Представник позивача, адвокат Кадук В. В., звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 10 лютого 1999 року між [PERSON] та [PERSON] , який наразі помер, від імені якого по довіреності діяв [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (загальна площа 62,27 кв. м, житлова площа 43,50 кв. м.), за яким покупець, позивач, придбав у продавця за 9700 грн. вказане нерухоме майно, та який був оформлений угодою на товарній біржі «Нове століття» за № 1-64. Законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі, тому такий договір не був нотаріально посвідчений. Після укладення даного договору купівлі-продажу нерухомого майна учасники зазначеної угоди повністю виконали всі обов`язки за його умовами, тобто продавець до підписання договору № 1-64 від 10.02.1999 р. отримав кошти за продаж кв. [ADDRESS] , а позивач оселився у придбаному житлі та з того часу несе витрати по його утриманню. Крім того 15.07.1999 року позивач зареєстрував місце проживання за такою адресою. Додавав, що 26 лютого 1999 року кв. [ADDRESS] була зареєстрована на праві особистої власності за позивачем в Криворізькому міському БТІ, про що зроблено запис № 578. Оскільки договір вказаного нерухомого майна не був нотаріально посвідчений позивач наразі не може розпорядитись вказаним житлом, через що змушений звернутись із позовом до суду про визнання такого правочину дійсним. Здійснивши державну реєстрацію права власності за позивачем на майно держава тим самим визнала його право власності на кв. [ADDRESS] , як таке, що виникло з не заборонених законом підстав. Оскільки сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується їх підписами та всі зобов`язання за договором сторонами виконанні в повному обсязі та договір зареєстрований в Криворізькому БТІ, то представник позивача просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] (загальна площа 62,27 кв. м., житлова площа 43,50 кв. м.), укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також зареєстрований на Товарній біржі «Нове століття» 10 лютого 1999 року за № 1-64 та Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації за № 578 від 26 лютого 1999 року. Від представників\~відповідача,\~Криворізької міської\~ради,\~надійшов відзив,\~де останні\~заперечували проти\~задоволення позову,\~оскільки права\~територіальної громади\~не порушуються\~вирішенням даного\~спору,\~бо спірна\~квартира була\~приватизована фізичними\~особами та\~не перебуває\~на балансі\~виконкому Криворізької міської ради. Позивач та його представник, адвокат Кадук В. В., у судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням розгляд справи проводити у їх відсутність, наполягаючи при цьому на задоволенні позову. Представник відповідача, [PERSON] , до судового засідання не з`явилась повторно, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, надавши заяву суду з проханням вирішити справу за відсутності представника Криворізької міської ради. Від третьої особи, [PERSON] , надійшло клопотання з проханням вирішити справу за позовом [PERSON] у її відсутність, проти задоволення вимог якого вона не заперечує. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Натомість, суд зазначає, що підстави, визначені ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи у даному випадку відсутні, внаслідок чого суд розглянув справу за відсутності сторін. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення позову [PERSON] , виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна за біржовою угодою № 1-64 від 10 лютого 1999 року вбачається, що на товарній біржі «Нове століття» 10 лютого 1999 року був укладений договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] (загальна площа 62,27 кв. м., житлова площа 43,50 кв. м.), за яким [PERSON] придбав у [PERSON] , в інтересах якого за довіреністю діяв [PERSON] , вказану квартиру за 9700 грн., які були отримані продавцем до підписання такої угоди. Вказана угода купівлі-продажу нерухомого майна була зареєстрована в Криворізькому БТІ за реєстром № 578 від 26 лютого 1999 року, внаслідок чого кв. [ADDRESS] на праві приватної власності рахувалась за [PERSON] відповідно до біржової угоди № 1-64 від 10 лютого 1999 року, що також підтверджується технічним паспортом на вказану квартиру та інформацією від 5 травня 2023 року КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації». При цьому відповідно до інформації з копії біржової угоди № 1-64 від 10 лютого 1999 року, зареєстрованої на товарній біржі «Нове століття», а також з відповіді від 5 травня 2023 року КП «Криворізьке районне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що [PERSON] є власником 1/2 частки кв. [ADDRESS] вже згідно із договором купівлі-продажу від 30 березня 1999 року, зареєстрованим також на товарній біржі «Нове століття» за № 1-147. Натомість, відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.05.2023 року відомості щодо власників кв. [ADDRESS] відсутні. Крім того встановлено, що з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 4 травня 2023 року вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 74 років, про що був зроблений актовий запис № 1007 від 14 червня 1999 року Жовтневим відділом ДРАЦС реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Однак на підставі інформації з 2-ї Криворізької державної нотаріальної контори від 6 травня 2023 року вбачається, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після його смерті ніхто не звертався та спадкова справа відповідно не заводилась. Таким чином суд встановив, що внаслідок смерті продавця кв. [ADDRESS] за угодою від 10 лютого 1999 року та відсутності після його смерті спадкоємців відповідно належним відповідачем у даній справі є саме територіальна громада міста Кривоого Рогу в особі Криворізької міської ради. Суд зазначає, що за ч. 2\~ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"\~(в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. При цьому правовідносини, що склалися між сторонами мали місце до набрання чинності 1 січня 2004\~року ЦК України\~(в редакції 2003 року), тому за\~п. 4 "Прикінцевих положень" ЦК України\~(в редакції 2003 року), підлягають застосуванню положення\~ЦК України\~в редакції 1963 року. Так за\~ст. 224 ЦК України\~(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із\~ст. 227 ЦК України\~(в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно ч. 2\~ст. 47 ЦК України\~(в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У\~ст. 8 Закону України "Про власність", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, було зазначено, що цим законом встановлюються основні положення про власність в Україні, а відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються\~Цивільним кодексом України\~та іншими законодавчими актами. На підставі переліченого вбачається, що положення\~ст. 15 Закону України "Про товарну біржу"\~не змінювали положень діючого на момент укладення спірного біржового контракту цивільного законодавства України про обов`язковість нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу житлового нерухомого майна, учасниками якого були громадяни. Таким чином суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] від 10 лютого 1999 року, сторонами за яким були громадяни, був укладений у порушення вимог\~ст. 227 ЦК України\~(в редакції 1963 року), якою передбачалось обов`язкове нотаріальне посвідчення угод такого виду. Натомість, враховуючи обставини справи, які були встановлені на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд дійшов висновку, що між сторонами угоди купівлі-продажу житла фактично відбувся договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] за біржовою угодою № 1-64 від 10 лютого 1999 року, оскільки сторони такого договору повністю виконали умови вказаної угоди. На підставі п. 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Отже, згідно із викладеним вмотивуванням суд вважає можливим задовольнити заявлений [PERSON] позов та визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , який був зареєстрований на товарній біржі «Нове століття» за біржовою угодою № 1-64 від 10 лютого 1999 року, та відбувся між [PERSON] , з одного боку як покупцем, та [PERSON] , з іншого боку як продавцем.

Outcome: approved