Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

11 жовтня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] , в якій просить суд позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Одеси, батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача судові витрати. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 27 жовтня 2022 року позовну заяву [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та встановлено загальний порядок розгляду справи. У перше підготовче засідання, яке відбулося 22 листопада 2022 року, з`явилася представник позивача - адвокат Козак А.В., інші учасники у підготовче засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, жодних заяв та клопотань від них не надходило. Представник позивача через канцелярію суду подала клопотання про витребування доказів, яке суд ухвалою від 22.11.2022 року задовольнив, витребував з Адміністрації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянином України [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] за останні п`ять років, із зазначенням відомостей про пункт перетину, країну слідування, документ, за яким було здійснено перетин державного кордону та відклав підготовче засідання. На виконання вище вказаної ухвали 28 листопада 2022 року через канцелярію до суду з Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшов лист, з якого вбачається, що відповідач 03.06.2019 року в`їхав на територію України і після вказаної дати не виїздив за її межі. Підготовче засідання, призначене на 26 січня 2023 року не відбулося у зв`язку із відсутністю у приміщенні суду електропостачання та неможливістю здійснення фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів. У підготовче засідання, яке відбулося 27 лютого 2023 року ніхто із часників справи не з`явився; про місце, дату та час сповіщалися належним чином та завчасно, причини неявки суду не повідомили, жодних заяв та клопотань від них не надходило. Враховуючи вище викладене суд, ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, відклав розгляд справи. 7 квітня 2023 року від представника позивача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 11 квітня 2023 року у зв`язку із відсутністю Висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] у відношенні [PERSON] , який є необхідним для розгляду вказаної справи. 7 квітня 2023 року засобами електронного зв`язку від представника третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява,в якій останній просив суд розглядати вказану справу за його відсутності у зв`язку із неможливістю прийняти у справі особисто. Окрім того, у вказаній заяві представник органу опіки та піклування повідомляв суд, що станом на дату подання вказаної заяви питання про позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] у відношенні [PERSON] Київською районною адміністрацією Одеської міської ради не розглядалося, у зв`язку зі відсутністю на теперішній час проекту висновку від Служби у справах дітей Одеської міської ради. Підготовче засідання, призначене на 11 квітня 2023 року, не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному. 16 травня 2023 року від Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшов висновок за вих. № 749/01-11 від 11.05.2023 року, у резолютивній частині якого Київська районна адміністрація як орган опіки та піклування зазначила про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітнього [PERSON] , [INFO] . У підготовчому засідання, яке відбулося 16 травня 2023 року за участі позивача [PERSON] , її представник - адвоката Козак А.В. та представника третьої особи - Київської районної адміністрації як органу опіки та піклування суд, ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, залучив до матеріалів справи Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] у відношенні [PERSON] за вих. № 749/01-11 від 11.05.2023 року з додатками до матеріалів справи. Окрім того, суд заслухав пояснення [PERSON] , який пояснив суду, що батька не пам`ятає, оскільки востаннє його бачив у 6-ти річному віці; батько на телефонні дзвінки не відповідає, з ним не спілкується, жодним чином ним не цікавиться, зі святами його не вітає. Ухвалою від 16 травня 2023 року суд закрив підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських та призначив справу до розгляду по суті у судовому засіданні. У судове засідання, яке відбулося 19 червня 2023 року, з`явилася представник позивача; інші учасники до суду не з`явилися; у підготовчому засіданні, яке відбулося 16 травня 2023 року, представник Київської районної адміністрації як органу опіки та піклування суд звернулася до суду із усним клопотанням про розгляд справи за її відсутністю; відповідач про місце, дату та час судового засідання сповіщався належним чином та завчасно, причини неявки суду не повідомив, жодних заяв та клопотань від нього не надходило. На його адресу направлялася судова повітка про виклик до суду, яка повернулася на адресу з відміткою про повернення по причині « відсутності адресата за вказаною на конверті адресою». Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечувала. Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19) зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Таким чином, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності відповідача, який належним сповіщені про судове засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, а також те, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів при заочному розгляді справи, що відповідає положенню ст.. 280 ЦК України. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 1 березня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції зареєстрували шлюб, про що було складено актовий запис № 140. У даному шлюбі у подружжя [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , копія якого міститься у матеріалах справи. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 5 грудня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітній син [PERSON] залишився проживати разом з позивачем. 3 вересня 2020 року громадянка України [PERSON] та громадянин України [PERSON] у Київському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстрували шлюб, про що складено актовий запис № 915 та видано свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] , копія якого міститься у матеріалах справи. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Від даного шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . На момент звернення з вказаною позовною заявою родина проживає разом за адресою: [ADDRESS] . За твердженням позивача, після розірвання шлюбу з відповідачем, останній ніколи не цікавився своїм сином, не спілкується з ним з 2018 року, жодним чином не підтримує його матеріально, ухиляється від сплати аліментів, будь - якої участі у вихованні, навчанні та лікуванні дитини не приймає. [PERSON] не знайомий з родичами по лінії рідного батька, навіть рідна бабуся (мати відповідача) жодного разу не бачила онука. Малолітній [PERSON] вважає своїм батьком нинішнього чоловіка позивача - [PERSON] , який фактично виконує батьківські обов`язки відносно сина позивача, бажає змінити своє прізвище « [PERSON] » на « [INFO] » та ім`я по батькові з « [PERSON] » на « [INFO] », між ними склалися теплі повноцінні родинні стосунки. Як зазначає позивач у позовній заяві, наразі, коли малолітній [PERSON] в силу свого віку у се усвідомлює, відчуває любов та підтримку від іншої особи, яка юридично не є його батьком, він висловлює бажання мати єдине прізвище з усіма членами родини « [PERSON] » та визнає своїм батьком [PERSON] , а не [PERSON] , який у свідоцтві про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 15.05.2012 року записаний як батько дитини. Враховуючи вище викладене, [PERSON] , діючи в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, росить суд задовольнити її та позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Одеси, батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. За ч.2 ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд погоджується із доводами позивача про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками по вихованню дитини (винна поведінка), коли він не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її підготовку до самостійного життя, не виявлення до неї інтересу, що передбачає застосування до [PERSON] такого крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків, як позбавлення батьківських прав. Оцінюючи доводи сторони позивача, в тому числі поведінку батька до і після подання позову про позбавлення його батьківських справ, судом встановлено наступне. Малолітній [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою місця реєстрації відповідача [PERSON] , що підтверджується Довідками про реєстрацію місця проживання або місця перебування особи, виданими Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, які містяться у матеріалах справи. Позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак відповідно до заяви [PERSON] , він разом зі своєю дружиною [PERSON] та малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають разом у квартирі [ADDRESS] , власником якої він являється. Вказану обставину підтверджують також сусіди, які надали характеристику за місцем проживання позивача, зазначивши, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] з 2017 року разом з двома дітьми - [PERSON] та [PERSON] . За час проживання зарекомендувала себе з позитивного боку: доброзичлива поведінка та стосунки з родиною та сусідами, скарг не було, шкідливих звичок немає. Відповідно до Довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання за № 29836 від 25.01.2023 року, видана Другим Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно з матеріалами виконавчого провадження АСВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси 20.12.2019 року у справі № 522/9737/19 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з 05.06.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , станом на 20.01.2023 року наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 108 781,20 грн., що також підтверджується Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за вих. № 536 від 06.01.2023 року, копія якої міститься у матеріалах справи. У період з 05.06.2019 по 20.01.2023 рр. [PERSON] аліменти від [PERSON] не отримувала. Відповідно до відповіді на адвокатський запит, наданого Адміністрацією Одеського ліцею «Гармонія» Одеської міської ради за вих. № 01-27/155 від 03.10.2022 року, копія якої міститься у матеріалах справи, [PERSON] , [INFO] є учнем 5-А класу вказаного закладу. У ліцеї [PERSON] характеризується як здібний та старанний учень, має навчальні досягнення високого рівня, навчається у міру своїх можливостей, виявляє логічне, образне, творче мислення, має добрий загальний розвиток, на урок завжди активний та уважний. Мати дитини [PERSON] приділяє належну увагу вихованню та навчанню останнього: відвідує батьківські збори, позакласні заходи, цікавиться успіхами сина та сумлінно виконує свої материнські обов`язки. Батько дитини, [PERSON] , протягом 4-х років не цікавився навчанням та вихованням сина, не з`являвся на батьківські збори, не оплачував витрати дитини, пов`язані з навчанням. З листа адміністрації КНП «Дитяча міська поліклініка № 6» Департаменту охорони здоров`я Одеської міської ради за вих. № 01-44 від 10.01.2023 року судом встановлено, що дитина знаходиться на обліку у вказаному медичному закладі та проживає за адресою: [ADDRESS] . Дитина вакцинована за календарем, крім вакцинації від гепатиту В. Останнє відвідування поліклініки було 09.02.2023 року. Поліклініку відвідує у супроводі матері [PERSON] . Згідно Довідки КНП «Одеського обласного медичного центру психічного здоров`я» Одеської обласної ради № 002430 від 27.12.2022 року судом встановлено, що [PERSON] згідно з даними архіву, реєстратури та картотеки центру на наркотичному обліку не значиться. Відповідно до Довідки № 169, наданої КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради, [PERSON] станом на 27.12.2022 року не має проявів психічних розладів. Як вбачається з Акту обстеження умов проживання, складеного комісією зі спеціалістів Служби у справах дітей Одеської міської ради 24.01.2023 року, [PERSON] , [INFO] проживає разом із [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . У квартирі чисто, сухо, сучасні меблі та техніка; у дитини своя окрема кімната, ліжко, стіл для навчання, комп`ютер та планшет, книжки, особиста мобільна техніка. Стосунки у родині теплі, сімейні, доброзичливі, традиційні. Що стосується відповідача [PERSON] , [INFO] ,судом встановлено, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . З Листа Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.11.2022 року судом встановлено, що громадянин України [PERSON] в`їхав на територію України 03.06.2019 року та після вказаної дати територію України не покидав. Відповідно до листа Управління превентивної діяльності ГУНП в Одеській області № 3/987 від 22.03.2023 року, [PERSON] , [INFO] , в розшуку не перебуває, до адміністративної відповідальності не притягався. З листа Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» за вих.. № 6/6-2364 від 13.02.2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] під вартою не утримувався та станом на 08.02.2023 року не утримується. З відповіді [INFO] Міністерства оборони України № 943/2514 від 08.02.2023 року судом встановлено, що гр. [PERSON] , [INFO] перебуває на військовому обліку у [INFO] з 12.10.2009 року по теперішній час. У Збройних Силах України не служив, підлягає призову по мобілізації. З Листа Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за вих.. № 280/24.30-19 від 25.01.2023 року вбачається, що за Даними реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про смерть на гр. [PERSON] , [INFO] не виявлено. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Положеннями ст. 171 СК України передбачено право дитини на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Так, в матеріалах справи міститься акт бесіди з [PERSON] у присутності матері [PERSON] від 24.01.2023 року, з якого судом встановлено, що хлопчик свого батька не пам`ятає, востаннє він його бачив у шестирічному віці, з Днями народження та іншими святами його не вітає. [PERSON] займається онлайн курсами з програмування, грає на гітарі, навчається та грає зі своїм молодшим братиком [PERSON] . У підготовчому засіданні, яке відбулося 16 травня 2023 року, суд також заслухав пояснення малолітнього [PERSON] у присутності його матері [PERSON] як законного представника та представника органу опіки та піклування. У своїх поясненнях [PERSON] зазначив, що з батьком не спілкується, він телефонував своєму батькові, однак він не взяв слухавку. Відповідно до ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 749/01-11 від 11.05.2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав гр.. [PERSON] , [INFO] у відношенні малолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки гр. [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими правами, а саме: не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток малолітнього тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України). У матеріалах справи містяться нотаріально посвідчені заяви свідків. Так, зі змісту Заяв свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] від 6 лютого 2023 року, судом встановлено, що свідки знайомі з позивачем [PERSON] з 2000 року та з її сином [PERSON] з дня його народження. Батько дитини - [PERSON] з 2018 року не спілкується з сином, матеріально не допомагає, у навчанні, лікуванні участі не приймає. Мати, [PERSON] повністю займається вихованням сина, матеріально його забезпечує усім необхідним. [PERSON] щасливий у новій родині та вважає своїм батьком [PERSON] , який є чоловіком [PERSON] та має з ним гарні стосунки та взаємопорозуміння. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У постановах від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) та від 29.09.2021 року у справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21 Верховний суд зазначив, що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. . Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків/одного з батьків батьківських прав (постанова Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 203/3505/19). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Судом встановлено, що після розірвання шлюбу з відповідачем за рішенням суду від 5 грудня 2016 року, малолітній [PERSON] залишився та проживає разом зі своєю матір`ю - позивачем у справі. При цьому батько дитини проживає у місті Одеса, однак починаючи з 2018 року не спілкується зі своїм сином. Суд вважає, що відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні сина є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Окрім того, такі життєві умови були обрані відповідачем після народження сина, перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя. СПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дітьми, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та дитиною. При розгляді зазначеної справи суд враховував, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки вона з ним не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дитиною. Відповідно до положень ч.3ст.12,ч.1ст.81ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що позовна заява [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських підлягає задоволенню у повному обсязі. У той же час суд роз`яснює відповідачеві, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє його права на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у випадку зміни своєї поведінки. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід також стягнути і судовий збір в розмірі 992,40 гривень, сплачений останньою за подання зазначеної позовної заяви, що підтверджується квитанцією № 0.0.2701541579.1 від 11.10.2022 року, яка міститься у матеріалах справи. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved