Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

1. Короткий зміст позовних вимог. 04.01.2023 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] «про стягнення заборгованості», в якому адвокат Безменко\~М.Є.,\~який діє\~в інтересах\~позивача АТ\~КБ «Приватбанк»,просив суд: стягнути солідарно з Відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 2075461,02 грн. за кредитним договором № 1/0817U8Д від 21.07.2008 року, яка складається з наступного: індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1856051,57 грн.; 3% річних від простроченої суми у розмірі 219409,45 грн., а також стягнути судові витрати. 2. Позиція сторін. 2.1. Позиція сторони позивача. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначив, що AT КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] (Відповідач-1) 21.07.2008 року уклали кредитний договір № 1/08І7UД. Згідно договору AT КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати Відповідачу-1 кредит у розмірі 60000.00 [Долар США] на термін до 20.07.2018 p., а Відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Відповідач-1 повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, Відповідач-1 сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. AT КБ «ПРИВАТБАНК» свої, зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 60000.00 [Долар США]. В порушення умов кредитного Договору Відповідач-1 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. AT КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості з Відповідачів та Рішенням Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року вимоги позивача було задоволено та стягнуто заборгованість у розмірі 583365,75 грн. станом на 09.11.2009 р. Таким чином, винесення рішення Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року не виконано боржниками. Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України: Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума заборгованості становить 583365,75 гри та згідно якої нараховуються інфляційне збільшення та 3% річних. Оскільки, з Відповідачів було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року, тобто за період з 21.07.2008 року по 09.11.2009 року, то за період після набрання законної сили рішення Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року, з 25.05.2010 по 06.12.2022 рр Відповідачі мають заборгованість у розмірі - 2075461,02 гри., яка складається з наступного: індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1856051,57 грн. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 219409,45 грн. Розрахунок суми заборгованості додається. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором 1/0817UД між AT КБ «ПРИВАТВАНК» було укладено: Договором поруки, з поручителем [PERSON] (Відповідач -2) в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Відповідача-1. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Крім того отримавши Відзив на позовну заяву від відповідачів, представником позивача була надано Відповіді на відзиви, в яких викладено повторно повний текст позовної заяви та доповнено наступним: щодо наданого Відповідачами власного розрахунку заборгованості, позивач вважає, що Відповідачі не мають спеціальних знань, та належної освіти в даній сфері для компетентного проведення розрахунку заборгованості за кредитом, тому судом не може бути прийнято розрахунок Відповідачів як належний. Щодо строку позовної давності, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно умов договору п7.1 Договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами за даним Договором. Позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. У зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість в розмірі 2075461,02 грн., яка складається з наступного: індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1856051,57 грн. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 219409,45 грн. а також судові витрати у розмірі 11131, 92 грн. 2.2. Позиція сторони відповідачів. Представник Відповідач\~ 1, адвокат Ворон А.І., який діє в інтересах [PERSON] скористався своїм правом та подав Відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги вони не визнають в повному обсязі, просили відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги Позивача AT КБ «Приватбанк» обґрунтовані тим, що Банк у 2010 році вже звертався до Відповідачів із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, та рішенням Жовтнвеого районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року у справі № 2-8321/2010 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто солідарно з [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ), [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ЄДРПОУ 14360570) у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №1/0817UД від 21 липня 2008 року - 583165 (п`ятсот вісімдесят три тисячі сто шістдесят п`ять) гривень 75 коп. Тобто, даним рішенням вже була визначена кредитна заборгованість Відповідачів за кредитним договором, її стягнуто у повному обсязі. На разі, Позивач просить Суд стягнути із Відповідачів заборгованість за кредитом у загальній сумі 2075461,02 грн. за період з 25.05.2010 р. по 06.12.2022 p., що складається із: 1 856 051,57 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання та 219 409,45 грн. - 3% річних від простроченої суми. Відповідач-1 [PERSON] не погоджується із позовом та не визнає його у повному обсязі у зв`язку із його безпідставністю, враховуючи наступне. Зобов`язання Відповідача є задавненим, а тому конструкція норми ст. 625 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18). Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої .суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України). Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто, зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги, кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. AT «КБ «Приватбанк», звертаючись із даним позовом, не надає Суду жодних доказів того, що він отримував на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року виконавчий лист, та зазначений виконавчий лист пред`являвся ним до примусового виконання за період з 25.05.2010 року по 06.12.2022 року, в той же час як такі обставини входять до предмета доказування у даній справі. Тобто, AT «КБ «Приватбанк», маючи статус кредитора, жодним чином не реалізував свої права на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року щодо стягнення із боржника [PERSON] боргу за основним зобов`язанням у сумі 583165 гривень 75 коп., та на сьогодні Позивач втратив своє право вимоги на примусове виконання боржниками своїх зобов`язань за Кредитним договором № 1/0817UД від 21 липня 2008 року за рішенням суду (позовна давність, строк пред`явлення до виконання рішення суду). Тобто, іншими словами, основне зобов`язання боржника [PERSON] за кредитом, встановлене рішенням суду у розмірі 583165,75 грн., вже не підлягає примусовому виконанню. Враховуючи наведене, Суд має прийти до висновку, що зобов`язання Відповідача-1 є задавненими, в зв`язку з чим набули характеру натурального зобов`язання, через пропуск Банком строків для примусового його виконання. Так як із встановлених обставин вбачається, що 3% річних та інфляційні втрати були нараховані Позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, - у зв`язку з наведеним в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Схожі за своїми висновками правові позиції викладені у постанові ВС у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15-ц. Аналогічний підхід до вирішення подібних спорів наведено Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 23.11.2022 у справі №285/3536/20. Щодо застосування позовної давності до вимог Позивача. Позивач здійснив розрахунок інфляційних витрат та 3% річних за період з 25.05.2010 року по 06.12.2022 року, тобто за останні 12 років, що у будь-якому разі за межами 3-річного строку позовної давності, у зв`язку чим подається заява про застосування строків позовної давності. Навіть у разі гіпотетичного задоволення позовних вимог, розрахунок інфляційних втрат не може бути більшим, ніж за період з 06.12.19 по 06.12.22 (день подання позову). [Період прострочення № 1]: 06.12.2019 - 06.12.2022. [Сума заборгованості] = 583365.75 грн. [Індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення]: груд. 2019 = 99.8, січ. 2020 = 100.2, лют. 2020 = 99.7, бер. 2020 = 100.8, квіт. 2020 - 100.8, трав. 2020 = 100.3, черв. 2020 = 100.2, лип. 2020 = 99.4, серп. 2020 = 99.8, вер. 2020 = 100.5, жовт. 2020 = 101.0, лист. 2020 =101.3, груд. 2020 = 100.9, січ. 2021 = 101.3, лют. 2021 = 101.0, бер. 2021 = 101.7, квіт. 2021 = 100.7, трав. 2021 = 101.3, черв. 2021 = 100.2, лип. 2021 = 100.1, серп. 2021 = 99.8, вер. 2021 = 101.2, жовт. 2021 = 100.9, лист. 2021 = 100.8, груд. 2021 = 10.0.6, січ. 2022 = 101.3, лют. 2022 = 101.6, бер. 2022 = 104.5, квіт. 2022 =103.1, трав. 2022 = 102.7, черв. 2022 = 103.1, лип. 2022 = 100.7, серп. 2022 = 101.1, вер. 2022 = 101.9, жовт. 2022 = 102.5, лист. 2022 = 100.7; [Сукупний індекс інфляції] = 99.8:100 (груд. 2019) * 100.2:100 (січ. 2020) * 99.7:100 (лют. 2020) * 100.8:100 (бер. 2020) * 100.8:100 (квіт. 2020) * 100.3:100 (трав. 2020) * 100.2:100 (черв. 2020) * 99.4:100 (лип. 2020) * 99.8:100 (серп. 2020) * 100.5:100; (вер. 2020) * 101.0:100 (жовт. 2020) * 101.3:100 (лист. 2020) * 100.9:100 (груд. 2020) * 101.3:100 (січ. 2021) * 101.0:100 (лют. 2021) * 101.7:100 (бер. 2021) * 100.7:100 (квіт. >021) * 101.3:100 (трав. 2021) * 100.2:100 (черв. 2021) * 100.1:100 (лип. 2021) * 99.8:100 серп. 2021) * 101.2:100 (вер. 2021) * 100.9:100 (жовт. 2021) * 100.8:100 (лист. 2021) * 100.6:100 (груд. 2021) * 101.3:100 (січ. 2022) * 101.6:100 (лют. 2022) * 104.5:100 (бер. 2022) * 103.1:100 (квіт. 2022) * 102.7:100 (трав. 2022) * 103.1:100 (черв. 2022) * 100.7:100 (лип. 2022) * 101.1:100 (серп. 2022) * 101.9:100 (вер. 2022) * 102.5:100 (жовт. 2022) * 100.7:100 (лист. 2022) = 1.44929468. [Інфляційне нарахування] = 583365.75 * 1.44929468 -583365.75 = 262103.13 грн. Проте інфляційні витрати у розмірі 262103.13 гривень не можуть бути стягнути з Відповідачів по справі, оскільки як зазначалось у параграфі 1 Відзиву на позовну заяву, зобов`язання Відповідача є задавненим, а тому конструкція норми ст. 625 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин. Щодо стягнення 3% слід зазначити, що навіть гіпотетичний розрахунок має бути здійснений у межах позовної давності за період з 06.12.2021 року по 06.12.2022 року. Розрахунок 3 % річних (ст. 625 ЦКУ) [Період прострочення №1]: 06.12.2021 - 06.12.2022. [Сума заборгованості] = 583365.75 грн. [Кількість днів прострочення] = 365. [Сума санкції] = 583365.75*3/100/365*26 + 583365.75*3/100/365*339 = 17500.97 грн. ПІДСУМОК: [Сума санкції 3 % річних] = 17500.97 грн. Отже, звертаючись до Суду із даним позовом, кредитор AT КБ «Приватбанк» допускає ситуацію, за якої він, вже не маючи можливості примусово стягнути основне зобов`язання боржника [PERSON] за кредитом, встановлене рішенням суду у розмірі 583165,75 грн., в той же час пред`являє позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що становить 17500,97 грн. та 262103,13 грн. відповідно, тобто суму, що дорівнює майже 50% суми основного боргу, та у подальшому кожні три роки може заявляти подібні позовні вимоги, які на переконання Позивача мають бути задоволені Судом. Вважає, що така ситуація з огляду на принцип розумності, суперечить основним засадам приватного права, оскільки вимога Банку із повернення основного зобов`язання у розмірі 583165,75 грн., є задавненою, виконанню у примусовому порядку вже не підлягає, а отже, неприпустимою є ситуація, коли кожні 3 роки заявляються позовні вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат щодо невиконання грошового зобов`язання, яке є задавненим та вже не підлягає виконанню у примусовому порядку. Інший підхід порушив би право Боржника на захист від не заявлених вчасно вимог та право Боржника не зазнавати переслідування поза встановленим законом строком, а також не сприяв би забезпеченню юридичної визначеності та остаточності. З огляду на вищенаведене, просимо Відмовити AT КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У випадку задоволення позовних вимог - застосувати позовну давність до позовних вимог AT КБ «Приватбанк». Відповідача \~2, [PERSON] надав до суду Відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі посилаючись на те, що у зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за Договором від 21.07.2008 року, 04 грудня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ТОВ «УФА «Верпус», [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1/0817UД від 21.07.2008 року укладеною між позивачем та [PERSON] , рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-8321/2010 від 13.05.2010 року, вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто солідарно [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 1/0817UД від 21 липня 2008 року 583165 (п`ятсот вісімдесят три тисячі сто шістдесят п`ять ) гривень 75 копійок. Рішенням № 2-2931/10 Заводського районного суду м. Дніпродзержинська до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно від 12.01.2011 року, яке було змінено рішенням 208/2612/14 Апеляційним судом Дніпропетровської області від 15.12.2016 року, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені, стягнення було звернуто на заставне майно боржника, а саме квартиру. Пред`явивши зазначені вимоги, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов Кредитного Договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином Договір поруки № LRSE/2 від 21 липня 2008 року який укладений між [PERSON] та Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» є припинений з огляду на наступне. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки, у Договорі поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. З огляду на вказане позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителя шляхом подання позову до суду 23 грудня 2019 року. За умовами Договору Відповідач - 1 [PERSON] повинна була повністю сплатити усі кошти до 20.07.2018 року. Оскільки строк виконання зобов`язання щодо повернення кредитних коштів настав 04 грудня 2009 року, у позивача виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту з 04 грудня 2009року і протягом наступних шести місяців. Проте позивач звернувся з позовними вимогами до поручителя про стягнення 1856051,57 гривень - індексу інфляції за прострочення зобов`язання 219409,45 гривень - 3 % річних від простроченої суми 20.12.2022 року, тобто з пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку. Таким чином, порука за Договором № LRSE/2 від 21.07.2008 року, укладеними між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , є такою, що припинилася, а тому у задоволенні позовних вимог до поручителя слід відмовити за їх безпідставністю. Вищезазначені обставини не підлягають доказуванні оскільки вони встановленні у рішенні Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 червня 2021 року по цивільній справі № 208/8474/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості яке набрало законної сили 08.07.2021 року. Рішенням Заводського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року по цивільній справі № 208/8474/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості яке набрало законної сили 08.07.2021 року встановлено: «Таким чином, порука за Договором № LRSE/2 від 21.07.2008 року, укладеними між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , є такою, що припинилася, а тому у задоволенні позовних вимог до поручителя слід відмовити за їх безпідставністю». Отже Заводським районним судом м. Дніпродзержинська досліджувалось питання, щодо припинення договору поруки № LRSE/2 від 21 липня 2008 року, та встановлена обставина, що договір поруки № LRSE/2 від 21 липня 2008 року який укладеними між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] є припиненим. Крім того, не можна оминути і той факт, що позивач нарахував 1856051,57 гривень - індексу інфляції за прострочення зобов`язання, 219409,45 гривень - 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором № 01/0817UД від 21.07.2008 року у розмірі 583365,75 гривні поза межами позовної давності. Таким чином оскільки порука за Договором № LRSE/2 від 21.07.2008 року, укладеними між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , є такою, що припинилася, то позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в частинні стягнення з [PERSON] 1856051,57 гривень - індексу інфляції за прострочення зобов`язання, 219409,45 гривень - 3 % річних від простроченої суми не підлягають задоволенню оскільки відсутні правові підстави для такого стягнення Вимоги, щодо стягнення Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 1856051,57 гривень - індексу інфляції, за прострочення зобов`язання не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 21.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір № 1/0817UД, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 60000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних з кінцевим терміном повернення 20.07.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/0817UД між відповідачем 1 [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] було укладено договір поруки № LRSE/2 від 21.07.2008 року. Звертає увагу суду, що сторони у кредитному договорі визначили розмір валюти у розмірі 60000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 %. Отже сторони погодили суму кредити у іноземні валюті США. Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» здійснював нарахування 1856051,57 гривень - індексу інфляції від простроченої суми заборгованості за кредитним договором № 01/0817UД від 21.07.2008 року у розмірі 583365,75 гривні, що еквівалента на думку позивача заборгованості за кредитним договором № 01/0817UД від 21.07.2008 року яка виражена у іноземній валюті. Тобто, позивач стягує індекс інфляція виходячи із зобов`язань які вираженні в іноземній валюті. Отже враховуючи факт того, що предметом кредитного договору № 1/0817UД від 21.07.2008 року укладеною між позивачем та [PERSON] є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, то інфляційні витрати з [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню. Позивач здійснював нарахування 1856051,57 гривень - індексу інфляції за прострочення зобов`язання, 219409,45 гривень - 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором № 01/0817UД від 21.07.2008 року у розмірі 583365,75 гривні. Таким чином Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», мало право нараховувати інфляційні витрати та 3 % річних на заборгованість як визначена рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-8321/2010 від 13.05.2010 року, про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №1/0817UД від 21 липня 2008 року у розмірі 583165, 75 грн. за останні 3 роки. Проте позивач здійснив розрахунок інфляційних витрат за період з 25.02.2010 року по 06.12.2022 року, 3% річних за період з 25.05.2010 по 31.12.2010 року. Що є не вірним розрахунком. У зв`язку чим, Відповідач 2 окремо подала заява про застосування строків позовної давності, тому просить суд у задоволенні позовних вимог Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» по цивільній справі № 208/42/23 до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 2075461,02 гривні - відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на Відповідача. 3. Процесуальні питання пов`язані з розглядом справи. 04.01.2023 року до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області звернулось Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] «про стягнення заборгованості» (а.с.2-4). 05.01.2023 року протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано в провадження судді Івченко Т.П.(а.с.26). 25.01.2023 року Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито справу в порядку загального позовного провадження (а.с. 30). 14.02.2023 року відповідач [PERSON] до канцелярії Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпродзержинської області подала заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 43-47). 14.02.2023 року до канцелярії суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] (а.с.49-68). 20.02.2023 року до канцелярії Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпродзержинської області адвокат Ворон А.І., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , подав Відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості (а.с. 84-89). 07.03.2023 року адвокат Безменко М.Є., який діє в інтересах позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» через канцелярію суду подав Відповідь на Відзив (а.с. 101-103). 10.03.2023 року на офіційну електронну пошту Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла заява від адвоката Ворона А.І., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , згідно до змісту якої просить провести підготовче засідання без його участі та участі Відповідача 1, без фіксації судового розгляду технічними засобами, додаткових заяв та клопотань не має, просить закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду (а.с. 108). 13.03.2023 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Стребіж М.О., до канцелярії суду подав заяву, згідно до змісту якого просить цивільну справу на 13.03.2023 року розглядати без його участі та не заперечує про закриття підготовчого судового провадження (а.с. 108). 13.03.2023 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті (а.с.113). 14.03.2023 року адвокат Безменко М.Є., який діє в інтересах позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» через канцелярію суду подав Відзив на заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 115-116). 23.03.2023 року адвокат Безменко М.Є., який діє в інтересах позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» через канцелярію суду подав Відповідь на Відзив відповідача [PERSON] (а.с. 123-128). 11.04.2023 року через канцелярію суду від відповідача [PERSON] надійшла Заява про зупинення розгляду справи ( а.с.136-140). 03.05.2023 року через канцелярію суду від представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», Стребіж М.О., надійшла заява, в якій вона просить відкласти розгляд справи (а.с.165). 31.05.2023 року на офіційну електронну адресу суду від адвоката Ворона А.І., який діє в інтересах відповідача [PERSON] , надійшла заява в якій він просить відкласти розгляд справи (а.с.167). Розгляд справи по суті відбувся 14.06.2023 року. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення, які знаходяться в матеріалах справи, обставини своєї відсутності суду не повідомив. Представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі на підставі наданих доказів, Відповіді на відзив та пояснень. Адвоката Ворон А.І., який діє в інтересах відповідача [PERSON] . в судовому засіданні, на підставі наданих Відзиву, заперечень та пояснень, позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. Положеннями\~ст.174 ЦПК України\~закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 3\~ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Розглянувши подані позивачем та представником відповідача документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем та представником відповідача докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. 4. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 21.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Відповідачем -1, [PERSON] укладено кредитний договір № 1/0817U8Д, згідно якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 60000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних з кінцевим терміном повернення 20.07.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/0817U8Д між Відповідачем -2, [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір поруки № LRSE/2 від 21.07.2008 року. Відповідно до статуту Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 № 519, змінено найменування Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк». Останній платіж (зарахування грошових коштів) здійснено 21 січня 2009 року, що підтверджується розрахунком заборгованості. Іншого в судовому засіданні не добуто. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим між сторонами вже існував спір та згідно рішення № 2-8321/2010\~ Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задоволено повністю, стягнуто солідарно з [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ), [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ЄДРПОУ 14360570) у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 1/0817U8Д від 21 липня 2008 року - 583 165 (п`ятсот вісімдесят три тисячі сто шістдесят п`ять) гривень 75 коп. Також на підставі рішення 2-2931/10 Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.01.2011 року, яке було змінено рішенням 208/2612/14 Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.12.2016 року, Банком було звернуто стягнення на заставне майно боржника, а саме квартиру. Крім того 23.12.2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Заводського районного\~суду м.\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, справу було розглянуто 07.06.2021 року та винесено Рішення по цивільній справі № 208/8474/19, яким в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено повністю та рішення набрало законної сили 08.07.2021 року. 5. Правові норми законодавства застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення. Суд враховує, що Відповідачі не оспорюють сам факт укладення кредитного договору, договору поруки та застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частин першої, другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42\~Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1\~ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509\~ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11\~Закону України\~від 12\~травня 1991\~року №\~1023-XII «Про захист\~прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч.1\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1\~ст.527 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до частин 1 та 2\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2\~ст.1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Тобто, припинення нарахування передбачених договором процентів та неустойки можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором; пред`явлення вимоги в порядку ч.2\~ст.1050 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Згідно з положеннями\~ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №910/1238/17 зроблено висновок, що після закінчення строку дії кредитного договору або у разі пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення грошових коштів змінюється правова природа зобов`язання і у такому випадку нарахування штрафних санкцій можливе вже не на підставі умов договору, а на підставі\~статті 625 ЦК України, якою врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17 сформовано висновок, що інфляційне нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2\~ст.625 ЦК України\~за час прострочення. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, яке вже виникло на підставі рішення суду. Частиною 3\~ст.12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У п.3 ч.2\~ст.129 Конституції України\~закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів судом установлено, що: - 21.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Відповідачем -1, [PERSON] укладено кредитний договір № 1/0817U8Д, згідно якого остання отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 60000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % річних з кінцевим терміном повернення 20.07.2018 року. - 21.07.2008 року В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/0817U8Д між Відповідачем - 2, [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір поруки № LRSE/2; - відповідач -1, [PERSON] не виконувала умови кредитного договору щодо внесення чергових платежів по поверненню кредиту та сплати процентів в строки та в сумах, визначених договором, у зв`язку з чим між сторонами виник спір та згідно рішення № 2-8321/2010\~ Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задоволено повністю, стягнуто солідарно з [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ), [PERSON] ( [ADDRESS] , ІПН: [NUMBER] ) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ЄДРПОУ 14360570) у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 1/0817U8Д від 21 липня 2008 року - 583 165 (п`ятсот вісімдесят три тисячі сто шістдесят п`ять) гривень 75 коп.; - на підставі рішення 2-2931/10 Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.01.2011 року, яке було змінено рішенням 208/2612/14 Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.12.2016 року, Банком було звернуто стягнення на заставне майно боржника, а саме квартиру; - з 13.05.2010 року - часу ухвалення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська рішення по цивільній справі № 2-8321/2010, та з 15.12.2016 року часу набрання чинності рішення 2-2931/10 Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, яке було змінено рішенням 208/2612/14 Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.12.2016 року, якими вирішено спір сторін щодо боргових зобов`язань Відповідача -1 та Відповідача -2, та звернення стягнення на заставне майно боржника, правовідносини сторін перейшли в іншу площину - площину виконання судового рішення; - жодних доказів того, що позивач отримував на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року виконавчий лист, та зазначений виконавчий лист пред`являвся ним до примусового виконання за період з 25.05.2010 року по 06.12.2022 року, самого виконання чи невиконання вказаного рішення суду відповідачами, представником позивача не надано так само як і не надано доказів, щодо виконання чи невиконання рішення 2-2931/10 Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, яке було змінено рішенням 208/2612/14 Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.12.2016 року; - 23.12.2019 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Заводського районного\~суду м.\~Дніпродзержинська Дніпропетровської\~області з позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, справу № 208/8474/19 було розглянуто 07.06.2021 року та винесено Рішення, яким в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено повністю та рішення набрало законної сили 08.07.2021 року; - після звернення 04 грудня 2009 року з позовом до суду, за період з 25.05.2010 року по 06.12.2022 року АТ КБ «ПриватБанк» нарахував Відповідачам індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1856051,57 грн. та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 219409,45 грн.; - п.п. 4.1, 4.3 Кредитного договору № 1/0817U8Двід 21.07.2008 року, передбачено, що за користування кредитом [PERSON] сплачує відсотки у розмірі 18% річних, а при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту - відсотки у розмірі 40 % річних на суму залишку непогашеної заборгованості, які були нараховані «АТ КБ «Приватбанк» за період з дня укладання договору 21.07.2008 року по 14.12.2009 року до дня звернення до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та стягнуті рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.05.2010 року у розмірі 583165 (п`ятсот вісімдесят три тисячі сто шістдесят п`ять) гривень 75 коп.; Аналіз досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин в сукупності з наведеними вище вимогами закону та правовими позиціями Верховного Суду дає підстави для висновку, що оскільки [PERSON] ухвалене рішенням суду від 13.05.2010 року зобов`язання не виконала, то у АТ КБ «ПриватБанк» наявні передбачені ч.2\~ст.625\~ЦК України правові підстави для нарахування та стягнення з нього 3% річних за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, від простроченої суми, у разі, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а умовами Кредитного договору № 1/0817U8Двід 21.07.2008 року передбачений розмір відсотків за користування кредитом, а також розмір відсотків у випадку переходу кредиту в стадію «прострочений», але Позивачем не надано суду доказів які б підтверджували розмір заборгованості за Кредитним договором № 1/0817U8Двід 21.07.2008 року станом на 04.01.2023 рік, тому суд позбавлений можливості встановити дату, з якого саме часу кредит перейшов у стадію «прострочений» і в якому розмірі, внаслідок чого неможливо встановити розмір 3% річних від простроченої суми, а також чи збільшувався Позивачем в односторонньому порядку розмір процентної ставки за кредитним договором, що може означати припинення договорів поруки у зв`язку зі збільшенням обсягу відповідальності поручителів без їхньої згоди, також з Розрахунку 3% річних, наданого Позивачем, Позивач просить стягнути 3% річних від простроченої суми за період з 25.05.2010 року по 06.12.2022 року, що складає більше, ніж 12 років, але встановити, коли саме і в якому розмірі кредит перейшов в стадію «прострочений», неможливо. Щодо договору поруки № LRSE/2 укладеного 21 липня 2008 року між позивачем AT КБ «ПриватБанк» та Відповідачем 2, [PERSON] , в якості забезпечення виконання зобов`язань Відповідачем 1, [PERSON] за кредитним Договором № 1/0817U8Двід 21.07.2008 року, то ці правовідношення були предметом розгляду цивільної справи № 208/8474/19 було розглянуто 07.06.2021 року та винесено Рішення, яким в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено повністю та рішення набрало законної сили 08.07.2021 року, яким було встановлено наступне: «Таким чином, порука за Договором № LRSE/2 від 21.07.2008 року, укладеними між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , є такою, що припинилася, а тому у задоволенні позовних вимог до поручителя слід відмовити за їх безпідставністю», оскільки Заводським районним судом м. Дніпродзержинська вже досліджувалось питання, щодо припинення договору поруки № LRSE/2 від 21 липня 2008 року, таким чином встановлена обставина, що договір поруки № LRSE/2 від 21 липня 2008 року який укладеними між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] є припиненим не потребує доказування, що відповідає вимогам ч.ч .4,5 ст.82 ЦПК України. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11 свої7). Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Щодо стягнення інфляційних втрат, то оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Наступна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.06.2021 року по справі № 361/4822/18: «У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з ОСОБАІ на користь ТОВ «Порше Мобіліті» інфляційних втрат дійшов правильного висновку, що предметом укладеного між сторонами кредитного договору від 02 вересня 2013 року є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти». Таким чином враховуючи факт того, що предметом кредитного договору № 1/0817U8Д від 21.07.2008 року укладеною між позивачем та [PERSON] є грошові кошти в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, то інфляційні витрати з [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18 Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), у постанові Верховного Суду від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, у постанові Верховного Суду у складі колеги суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.09.2021 року по справі № 198/527/18-ц від 22.09.2021 року. Крім того представником Відповідача-1, [PERSON] , адвокатом Вороном А.І. та Відповідачем -2 [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена\~ст.257 ЦК України\~і становить три роки. При цьому відповідно до частин 1 та 5\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до\~ст.264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Згідно з частинами третьою, четвертою\~статті 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Пунктом 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року\~роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З досліджених у судовому засіданні доказів Судом установлено, що: - кредитний договір № 1/0817U8Двід 21.07.2008 року було укладено на строк до 20.07.2018 року; - відповідач [PERSON] не виконувала своїх зобов`язань за кредитним договором № 1/0817U8Двід 21.07.2008 року, тому 04.12.2009 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про солідарне стягнення з неї та поручителя [PERSON] заборгованості за кредитним договором, а отже строк позовної давності, який би почав рахуватися з 20.07.2018 року було перервано; -\~рішенням Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~13.05.2002\~року по\~цивільній справі\~№ 2-8321/2010\~ стягнуто солідарно з відповідачів у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 1/0817U8Д від 21 липня 2008; - після винесення зазначеного рішення Відповідачі не сплачували заборгованість за кредитним договором № 1/0817U8Д від 21 липня 2008 року, тому строк позовної давності з 13.05.2010 року (дати ухвалення рішення судом) не переривався. Аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними вимогами закону дає підстави для висновку, що початком трирічного строку позовної давності, у межах якого АТ КБ «ПриватБанк» необхідно було звернутися до суду з даним позовом є 13.05.2010 року (дата ухвалення рішення судом), банк звернувся до суду з позовною заявою вперше тільки 23.12.2019 року, в задоволенні якої Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 07.06.2021 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено повністю та вдруге звернувся з цим позовом 04.01.2023 року (дата вхідної кореспонденції на штампі суду), що свідчить про пропуск строку позовної давності в обох випадках і має наслідком відмову у задоволенні позову. Суд визнає неспроможними доводи представника позивача про те, що кредитний договір діє з моменту його підписання сторонами і до повного виконання ними зобов`язань, оскільки вони встановлених судом обставин не спростовують, а ґрунтуються виключно на власному тлумаченні представником позивача норм чинного цивільного законодавства на власну користь. Згідно з ч.ч. 5, 6\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 6. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, то витрати понесені позивачем при зверненні із позовом у розмірі 31131 (тридцять однієї тисячі сто тридцять однієї) гривні 92 копійок судового збору, залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed