Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У лютому 2023 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] ; виселити [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності без надання іншого житлового приміщення. Позов обґрунтовано тим, що позивачка та відповідач 07.07.2011 р. уклали шлюб, від якого мають п`ятьох неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та фактично проживають в [ADDRESS] . Позивачка з часу народження проживає у батьківському будинку у [ADDRESS] , однак зареєстрована по [ADDRESS] в приватизованій кімнаті гуртожитку, що належить її тітці, за якою вона доглядає. Після одруження відповідач за згодою її матері, яка була власником будинку, зареєстрований та фактично став проживати у вказаному будинку. З 2017 року по теперішній час вони з відповідачем спільного господарства не ведуть, мають різні бюджети і кожин з них живе своїм життям, а відтак позивачка в квітні 2019 р. звернулася з позовом в суд про розірвання шлюбу. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24.09.2019 р. шлюб було розірвано, а неповнолітніх дітей залишено з позивачкою. 06.02.2023 р. приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Кутецькою В.В., позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з якого спадщина складається з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в [ADDRESS] . Відомості про право власності за позивачкою було також внесено до Державного реєстру речових прав. Проживати позивачці разом в будинку в с.Старожуків не є можливим через постійні скандали, лайки, погрози від відповідача, які тривають ще з 2017 року. Сварки, які були спровоковані лише відповідачем, втрата з його боку самоконтролю, які він вчиняв з нею перед дітьми, постійне приниження її жіночої гідності в присутності дітей, неповага до неї, призвели до звернення до суду з вказаним позовом. Діти психологічно травмуються. Відповідач фактично використовує у спілкуванні стратегію психологічного насильства в сім`ї, що згідно ЗУ «Про попередження насильства в сім`ї» трактується як насильство, що пов`язане з дією одного члена сім`ї на психіку іншого члена сім`ї шляхом словесних образ або погроз, переслідування, якими навмисно спричиняється емоційна невпевненість, нездатність захистити себе та завдається шкода психічному здоров`ю людей, які поруч. Позивачка неодноразово зверталася до поліції, відтак як хвилювалася насамперед за психологічний стан дітей. Позивачка неодноразово просила відповідача знятися з реєстраційного обліку та звільнити житловий будинок на що весь час отримувала негативну відповідь в агресивній формі. Наводить положення ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 316, ст. 317, ст. 319, ст. 321, ст. 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, п.34 та п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 р. за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»; ч.1 ст. 16 ЦК України. Вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] , а тому [PERSON] як власник житлового будинку, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює позивачці перешкоди у здійсненні користування і розпорядженні своїм майном. Також наводить положення ст.ст. 116, 157, 156 ЖК УРСР. Поведінка відповідача до позивачки є неналежною як до власника житлового будинку. Останнім часом проживання разом з відповідачем в одному будинку стало зовсім нестерпним. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до будинку у нетверезому стані, влаштовує сварки, погрози та навіть бійки, псує майно, забирає побутові речі з будинку, гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв, принижує позивачку перед сусідами та родичами. Позивачці неодноразово доводилося викликати поліцію аби захистити себе та дітей від дій та нападів відповідача. Також факти психологічного та морального тиску щодо позивачки впродовж тривалого періоду часу підтверджуються неодноразовими притягненнями відповідача до адміністративної відповідальності. Впродовж останніх місяців на позивачку та дітей і надалі чиниться психологічний тиск зі сторони відповідача, а відтак у позивачки виникає страх за своє та дітей життя та здоров`я та, зокрема, але не обмежуючись і безпечно ночувати у власному будинку. В утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, відповідач участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Фактично своїми діями відповідач не дає можливості вести звичний спосіб життя позивачці. Позивачкою неодноразово було запропоновано відповідачу виселитися з житлового будинку, на що відповідач відповів агресією та погрозами. Оскільки відповідач робить неможливим проживання з ним у одному житловому будинку, позивачка вважає, що суд повинен його виселити без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 27.03.2023 р. відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві. Крім того, пояснила, що відповідач вже два роки не проживає у належному їй житловому будинку. Він проживає та працює у м.Києві, а коли час-від-часу навідується за місцем реєстрації, то вчиняє бійки, сварки. Пояснює, що батьки відповідача залишили у спадок 3-кімнатну квартиру в с.Зоря Рівненського району сестрі відповідача - [PERSON] , яка на даний час проживає за кордоном в Чехії. Їй невідомо, чи має відповідач у власності нерухомість, однак він працездатний. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про дату і час розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався. Суд, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки, всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані у справі докази у сукупності, дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає\~\~частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.02.2023 р., копії витягу про Державного реєстру речових прав від 06.02.2023 р., та копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №71381829 від 06.02.2023 р. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24.09.2019 р. у справі №570/1794/19 розірвано; дітей залишено з матір`ю. Сторони мають п`ятьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується засвідченими позивачкою копіями свідоцтв про народження дітей. Неповнолітні діти зареєстровані та проживають за адресою спірного будинку, що підтверджується відомостями про реєстрацію місця проживання особи, довідками про реєстрацію місця проживання особи. Згідно з довідкою №148 від 15.02.2023 р. виданою ВАПЦТ Зорянської сільської ради про зареєстрованих у житловому будинку осіб, вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрований також відповідач [PERSON] . Рішенням Рівненського районного суду від 13.10.2022 р. у справі №570/2374/22 встановлено факт постійного проживання позивачки разом зі спадкодавицею [PERSON] , яка померла [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Як убачається з Витягу з Державного реєстру речових прав від 06.02.2023 р., індексний номер витягу 322066433, виданого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Кутецькою В.В., за позивачкою [PERSON] зареєстроване право власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 06.02.2023 р. , виданого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Кутецькою В.В. на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Також судом встановлено, що позивачка [PERSON] неодноразово зверталася до Відділення поліції №1 Рівненського районного відділення поліції ГУНП в Рівненській області з проханням вжити заходів реагування щодо її колишнього чоловіка [PERSON] , а саме 10.11.2019 р., 12.12.2019 р., 22.06.2020 р., 11.06.2022 р. Також відповідно до оприлюднених в ЄДРСР постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 20.06.2018 р. про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (справа №570/2472/18); постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 17.04.2019 р. про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.178 КУпАП (справа №570/984/19); постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 28.05.2019 р. про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (справа №570/2255/19); постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 09.07.2019 р. про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (справа №570/2982/19); постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 20.01.2020 р. про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП (справа №570/5906/19); постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 11.07.2022 р. про визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (справа №570/2132/22). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом виселення відповідача [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею\~157, частиною першою статті\~116 ЖК України\~виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК України\~передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі\~статті 116 ЖК України\~осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини другої та частини четвертої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою\~статті 76 ЦПК України\~\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так з матеріалів справи вбачається, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.02.2023 р. Відповідач [PERSON] проживав у цьому будинку як колишній чоловік позивачки. Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачкою та їх дітей, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема бесіди і попередження, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача та їх малолітніх дітей. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивачки та її малолітніх дітей, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення. Оцінюючи виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 740/2457/18 та від 26 лютого 2020 року у справі № 523/8316/17. Щодо вимог позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, то суд вважає, що вказана вимога не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Позивачка набула у власність будинок [ADDRESS] 06.02.2023 р., що підтверджується свідоцтвом про право спадщину за законом, а звернувся до суду 17.02.2023 р. із вказаному вимогою. Тобто, менше ніж за один рік, як це передбачено ч.2 ст. 405 ЦК України, тому звернення до суду із вказаною вимогою про визнання відповідача\~таким,\~що втратив\~право користування\~спірним житлом є передчасним. Крім того, позивачкою не доведено неможливості врегулювання вказаного спору у позасудовому порядку, як то передбачено п.п.2 ч.1 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» 1.\~Зняття особи\~із задекларованого\~або зареєстрованого\~місця проживання\~(перебування)\~у разі\~звернення до\~органу реєстрації\~або через\~центр надання\~адміністративних послуг\~за місцем\~задекларованого або\~зареєстрованого місця\~проживання (перебування)\~здійснюється ) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.\~ Позивач, також просила суд стягнути з відповідача на її користь судовий збір, який сплачений за подання позовної заяви. Частинами першою-другою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України\~у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Враховуючи, що вимоги позивача задоволенні частково, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 1073,60 грн. фактично сплаченого судового збору за подання позовної заяви щодо виселення. В силу вимог\~ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір»\~передбачено, що\~сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі\~зменшення розміру позовних вимог або\~внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до п. 5 Порядку повернення коштів, помилково або\~надміру зарахованих до державного\~та місцевих бюджетів, затвердженого\~Наказом Міністерства фінансів України 03 вересня 2013 року №787, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету або на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом повинно було сплатити судовий збір в розмірі 2147,20 грн., натомість сплатила судовий збір в сумі 2197,20 грн., тому сума судового збору в розмірі 25 грн. підлягає поверненню. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved