Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є полковником Збройних Сил у відставці, був звільнений в запас 20 жовтня 1990 року з [INFO] у м. Суми у зв`язку із скороченням штатів без надання йому у власність житла, яке був зобов`язаний надати виконком Сумської міської ради протягом 3-х місяців. Статтею 189 ЖК України передбачено, що особи несуть юридичну відповідальність, у тому числі за порушення порядку прийняття і зняття з обліку тих, хто потребує житла, поряду надання житла. За порушення вимог наведеного законодавства та вчинення посадовими особами Сумської міської ради злочину пов`язаного із ненаданням позивачу у власність житла, за його заявою прокуратурою Сумської області внесено відомості до ЄРДР № 120012200440000030 від 06 травня 2014 року та розпочато досудове розслідування. Вважає, що шкоду йому спричинено бездіяльністю правоохоронних органів, надмірною тривалістю та неефективністю ведення досудового розслідування, що призвело до надмірної тривалості кримінального провадження № 4201420001000030 від 06 травня 2014 року (понад чотири роки) за фактом порушення службовими особами Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також невиконанням уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора, якими здійснювалось процесуальне керівництво у вищевказаному кримінальному провадженні, що призвело до порушення прав позивача на першочергове право на отримання житла. У зв`язку з чим, на підставі статей 3, 8, 19, 22, 47, 68, 131-1 Конституції України, статей 16, 22, 23, 1173, 1174 ЦК України, позивач просив суд стягнути компенсацію йому матеріальної шкоди у розмірі не отриманої двокімнатної квартири на суму 2 891 626, 70 грн та моральної шкоди у розмірі 700 000 грн, яка виразилася у протиправній бездіяльності правоохоронних органів. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І. В. від 02 грудня 2021 року у вказаній справі відкрито провадження для розгляду в порядку загального позовного провадження. У червні 2021 року до Печерського районного суду м. Києва від Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому заявник указував на те, що заперечує проти позову в повному обсязі, позовні вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначає, що позивач не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували наявність заподіяної відповідачем шкоди (матеріальної та моральної), протиправність бездіяльності її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І. В. від 24 лютого 2023 року заявлено самовідвід від розгляду цієї цивільної справи. 01 березня 2023 року на підставі розпорядження керівника апарату від 01 березня 2023 року, здійснено повторний автоматизований розподіл та визначено суддю для розгляду справи й передано судді Бусик О.Л. згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л. від 06 березня 2023 року прийнято до провадження матеріали цивільної справи № 757/30409/21. У судових засіданнях позивачем заявлялись відводи головуючому судді Бусик О.Л., які ухвалами суду від 28 березня, 12 квітня та 02 травня 2023 року - залишені без задоволення. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд установив, що 06 травня 2014 року за заявами [PERSON] прокуратурою м. Суми до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення № 42014200010000030 та розпочато кримінальне провадження за фактом порушення службовими особами Сумської міської ради обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено здійснювати слідчому відділу Сумського ВМ УМВС України у Сумській області, у подальшому досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювалось слідчим відділом прокуратури Сумської області та слідчим відділом Головного управління національної поліції в Сумській області, а процесуальне керівництво здійснювалось прокуратурою Сумської області. Надалі процесуальними керівниками у кримінальному провадженні визначалась підслідність у цьому кримінальному провадженні за Сумським міським відділом УМВС України в Сумській області, Сумським відділом поліції ГУНП в Сумській області, слідчим управлінням ГУНП у Сумській області. Постановою першого заступника генерального прокурора Сторожука Д. А. від 10 липня 2018 року здійснення досудового розслідування у кримінальному провадження № 420142000100000030 від 06 травня 2014 року за частиною першою статті 364, частиною першою статті 382 КК України доручено СВ ГУНП в Полтавській області, а процесуальне керівництво - прокуратурі Полтавської області. Позивач указував на порушення вимог законодавства стосовно територіальної підслідності кримінального провадження стосовно доручення здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні ГКНП Полтавській області, що призвело до неефективного досудового розслідування кримінального провадження та завдання йому моральної шкоди. [PERSON] оскаржував таку бездіяльність відповідача в судовому порядку. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відшкодування моральної шкоди передбачено частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (шкода, завдана каліцтвом, ушкодженням здоров`я, незаконним засудженням тощо). Згідно з частинами першою, шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За нормами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Положеннями частини першої статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Статтями 76, 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилався на незаконність бездіяльності працівників прокуратури, що встановлено ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року у справі № 757/53945/18-к, та від 29 жовтня 2020 року у справі № 757/48802/18-к. Факт винесення слідчими суддями Печерського районного суду м. Києва процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача розглянути відповідні клопотання в рамках кримінального провадження, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіли позивачу моральної шкоди Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Подібний за містом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18). З огляду на викладене, суд виходить із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяким чином не обґрунтовано. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в розмірі 2 891 626, 70 грн. як компенсації за неотримане житло, слід зазначити наступне. Однією із гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене у статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон). Відповідно до пункт 9 статті 12 закону військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла. Установлено, що [PERSON] звільнений в запас 20 жовтня 1990 року з [INFO] у м. Суми у зв`язку із скороченням штатів. На час розгляду справи житлом не забезпечений. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] , посилаючись на протиправну бездіяльність правоохоронних органів, просив стягнути з Офісу Генерального прокурора матеріальну шкоду у розмірі не отриманої двокімнатної квартири на суму 2 891 626, 70 грн. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року №728 затверджено Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, який установлює механізм визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей, що перебувають разом з ними на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення (далі - компенсація) Дія цього Порядку поширюється на осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів у разі неможливості використання на військовій службі, та членів їх сімей (п. 2 Порядку). Для отримання грошової компенсації та визначення її остаточного розміру військовослужбовці та члени їх сімей подають до житлових комісій військових частин (об`єднаних житлових комісій) документи, визначені в Порядку визначення розміру і надання грошової компенсації. У свою чергу, відповідно до статті 8 ЗУ «Про прокуратуру» - Офіс Генерального прокурора організовує та координує діяльність усіх органів прокуратури, забезпечує належне функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань та його ведення органами досудового розслідування, визначає єдиний порядок формування звітності про стан кримінальної протиправності і роботу прокурора з метою забезпечення ефективного виконання функцій прокуратури, а також здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Офісу Генерального прокурора. Суд вважає, що оскільки Офіс Генерального прокурора не уповноважений державою надавати компенсацію військовослужбовцям за належне їм для отримання жиле приміщення, то покладення на відповідача такої відповідальності є безпідставним. Посилання позивача на те, що саме внаслідок надмірно тривалого та неефективного ведення досудового розслідування, контроль за яким покладено на відповідача, йому спричинена майнова шкода, яка полягає у компенсації неотриманого житла не заслуговують на увагу, оскільки неефективність (на думку позивача) досудового розслідування не є підставою для покладення цивільно-правової відповідальності саме на Офіс Генерального прокурора з огляду на функції прокуратури. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а тому оскільки у задоволенні позову відмовлено, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, питання про відшкодування судового збору не підлягає вирішенню та покладається на рахунок держави.

Outcome: dismissed