Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

В березні 2021 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача , в якому просив провести реальний поділ земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:015:0004 по [ADDRESS] за першим варіантом експертного дослідження експерта Дробот В.В. за № 1 від 19.01.2021 року. Виділити йому в натурі та визнати за ним право власнсоті на земельну ділянку по [ADDRESS] , позначену жовтим кольором на плані поділу земельної ділянки в ескпертному висновку, загальною площею 411 кв.м., а відповідачці виділити увласність земельну ділянку, позначену на плані зеленим кольором, загальною площею 186 кв.м. ( визначені межі згіжно експертного висновку на плані). Свій позов обґрунтовувує тим, що він та відповідачка є власниками на праві спільної сумісної власності земельної ділянки за вказаноою адресою, площею 597 кв.м..Рішенням суду належну йому частку житлового будинку з господарсбкими та побутовими спорудами виділено йому в натурі, також він отримав окрему адресу. Наразі він бажає виділити в натурі належну йому частку земельної ділянки в окрему приватну власність, що прямо передбачено положеннями ЦК та ЗК України, проте в добровільному порядку згоди з відповідачкою про таке домовитися не вдалося.На теперішній час він є власником 7/10 часток домоволодіння , отже до нього переходить право користування і 7/10 часток вказаної земельної ділянки. За аткого, перший варіант висновку експерта є найбільш наближений до ідеальних часток співвласників . В січні 2022 року подано відзив на позов, в якому відповідачка заперечує позовні вимоги , посилаючись на невідповідність виснвоку експерта обставинам справи та нормам права. Так, експертом не було її запрошено для проведення експертного дослідження, на запропонованій до виділу позивачеві ділянці знаходиться належна їй інженерна споруда - вигрібна яма , яка була облаштована в 1985 році, атакож не враховані первісні ідеальні частки співвласників - по 1/2 часток у домовлодінні, а не інші. В лютому 2022 року надана відповідь на відзив позивача [PERSON] , в якій він зазначає,що вигрібна яма, про яку зазначає відповідачка, є самовільно облаштованою спорудою, до того ж всупереч вимогам санітарних норм та правил. При цьому відповідачка правильно зазначає про вими закону,згідно яких до власника житилового будинку та споруд переходить право користування земельної ділянкою, на якій вони розташовані, пропорційно до частки у нерухомоому майні, проте неправильно їх тлумачить. Так, відповідно до договру дарування від 25.06.1982 року [PERSON] пдарувала йому 2/10 часток спірного домовлодіння, потім договром конкретного корситуванні , нотаріально посвідченого визначено частки співвласників - [PERSON] , 7/10 часток, а [PERSON] , - 3/10 часток, отже до нього має перейти право корситування 7\\10 часток земельної ділянки відповідно. Це і є первісні частки, а їх подальше перерахування не має правового значення для вирішення цього спору. Вказана справа перебувала в провадженні судді Центрального районного суду м.Миколаєва Саламатіна О.В. Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 03.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді [PERSON] , на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року. Попереднім складом суду постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 25.10.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті . Тому справу слід прийняти до провадження та продовжити судовий розгляд справи. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. від 07.07.2022 прийнято до провадження вказану справу . Позивач у судовому засідання просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав , викладених у позові , відзиві на позов та додаткової інформації до відповіді на відзив ( де він посилається на неправдиві твердження відповідача) та інформації до додаткових пояснень [PERSON] , від 24.04.2023 року ( де він посилається як на правовстановлюючі документи на підтвердження свого права власнсоті на 7/10 часток домовлодіння - на договір дарування від 25.06.1982 року та договрі конкретного корситування від 22.09.1982 року, а в подальшому відділ комунального господарства і БТІ допустили помилку при видачі йому Свідцтва на право особистої власнсоті на 1/2 частку домоволодіння за вказаною адресою . Також зазначає про фактичну відсутність квітника та саду на спірній ділянці.). У судовому засіданні відповідачка та її представник адвокат Єнова Л.В. заперечували проти позову , оскільки первісні частки співвлаників у домовлодінні становлять по 1/2 часток, отже виходячи з цих ідеальних часток і слід проводити поділ земельної ділянки. Просили відмовити у задволенні позову з підстав, викладених у відзиві та додаткових поясненнях по справі .В обгрунтування своїх заперечень посилається на встанвоенні початкових часток співвласників у домовлодінні згідно довідки -характеристики БТІ від 21.06.1982 року № 794 по 1/2 частці позивача та його дружини [PERSON] , (правопопередник відповідачки) за кожним.Такі частки знайшли своє відображення і у свідоцтвах про право власнсоті, а договрі конкретного корситування, на який посилається позивач, у встановленому законом порядку зареєстрований не був. [PERSON] ,Я набула у власність саме 1/2 частку вказаного домовлодіння. На момент передачі спірної земельної ділянки в 2005 році у спільну сімсну власніть сторін частки у ній не були виділені, інакше вони б складали по 1/2 частці. В подальшому, ні в рішенні суду від 14.06.2018 року, ні в рішенні ММР № 443 від 13.05.2016 року про видіення [PERSON] , окремої поштової адреси не фігурують інші частки, ніж визначені згідно свідоцтва про право власності - по 1/2 частці. Оскільки позтвач не просить провести реальний розхподіл земельної діянки, а просить виділити йому ділянку саме за першим варіантом- вважає, що у позові слід відмовити у повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційних справ КП ММБТІ б\\н - на будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] , повно та всебічно встановивши обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12.06.2009\~р.\~№2\~"Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55,124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. ст.81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що заочним рішенням від 14 червня 2018 року Центрального районного суду м. Миколаєва, позов [PERSON] до [PERSON] про виділ в натурі частки із майна, що є в спільній частковій власності - задоволено. \~\~\~\~Виділено в натурі із майна, що є у спільної частковій власності та складається з приміщень 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9 в житловому будинку літ. "А" загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 44,9 кв.м., гаражу літ. "Д"; сараю літ. "О"; вбиральні літ. "Х"; сараю літ. "Я"; огорож за № 2 та №7 та споруди № 1, що розташовані за адресою [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON] . Припинено право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Рішення суду набуло законної сили Як підтверджується матеріалами справи та матеріалами інвентарної справи КП ММБТІ № 17485, Згідно Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 28.08.1986 року, [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , Свідоцтво видано на підставі рішення виконкома Центральної районної Ради народних депутатів № 313 від 22.08.1986 року про зміну ідеальних часток, Договору купівлі-продажу від 22.11.1972 року, Договору дарування від 25.06.1982 року. Згідно Архівного Витягу рішення виконкому Центральної районної Ради народних депутатів №127 від 26.06.92 року, затверджено акти приймання житлових будинків - [PERSON] жилою площею 25,3 м2 , корисної 25,3 м2 по [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 443 від 13.05.2016 року "Про зміну та надання адрес і внесення змін до рішень виконкому міської ради", житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] (Літ. А заг. площ. 74,9 м2, літ. Д, О, Х, Я), який належить [PERSON] , надано нову адресу: [ADDRESS] . При цьому суд звертає увагу, що при подачі заяви до ММР [PERSON] , сам вказав , що йому належить на праві власності саме 1/2 частка домолодіння по [ADDRESS] . Державний архів Миколаївської області від 06.02.2018 року, надав архівний витяг з рішення виконкому Центральної районної Ради народних депутатів від 22.08.1986 № 313 "Про зміну ідеальних долів у домоволодіннях по [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] " щодо житлового будинку по [ADDRESS] , вирішено встановити ідеальні частки по [ADDRESS] за [PERSON] -1/2, [PERSON] - 1/2 чатки домоволодіння. Згідно до довідки ММБТІ від 21.06.2016 року, станом на 21.06.2016 року, встановлено, що на земельній ділянці по [ADDRESS] знаходяться: літ. А-1 житловий будинок, заг. площею 74,9 кв.м.; літ. Д гараж; літ. О сарай; літ. Х вбиральня, літ. Я сарай, №2,7 огорожа, №І споруди. Відповідно до даних інвентраної спрваи КП БТІ на домоволодіння по [ADDRESS] вбачається, що станом на 21.06.1982 рік [PERSON] та іншому співвласнику належало по 1/2 частці , і станом на жовтень 1987 року, істаном на 23.07.1989 року, і станом на 13.04.1993 , і станом на 21.06.2016 року ( а.с. інвентраної справи 37, 85,88, 97 ,121-123, 126 ) Відповідно до даних інвентраної справи КП БТІ на домоволодіння по [ADDRESS] вбачається, що є також Довідки-характеристика від 21.09.1982 року, від 17.09.1984 року , де зазначено, що [PERSON] надлежить 7/10 часток , а [PERSON] , - 3/10 часток ( а.с. 48,63 інвентарної справи). За даними останньої технічної інвентаризації 2016 року, проведеної за замовленням [PERSON] , зазначено наявість кам`яної огорожі між земельними ділянками за фактичним користуванням між співвласниками по [ADDRESS] , а також зазначено , що у користуванні [PERSON] , перебуває фактично 342 кв.м. зеемльної ділянки (інветаризація проведена за змовленням саме [PERSON] (а.с. інвентарної 134). Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку по [ADDRESS] з кадастровим номером 4810137200:01:015:0004, має площу 597 кв.м. на підставі рішення Миколаївської міськради від 17.11.2005 року № 37/29 , за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності.спільної сумісної [PERSON] та [PERSON] На підставі Договру дарування від 25.06.1982 року [PERSON] , подарувала [PERSON] 2/10 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] . Згідно Договору конкретного користування, посвідченого нотаріально та зареєстрвоаного в БТІ, від 21.09.1982 року, укладеного між [PERSON] , та [PERSON] , розподілено конкретні приміщення житлвоого будинку та надвірних спорудж та визначено, що частки співвлаників становлять - [PERSON] 7/10 часток, [PERSON] , - 3/10 часток. Згідно рішення виконкома Центральної районної Ради народних депутатів № 313 від 22.08.1986 року про зміну ідеальних часток встановлено ідеальні частки в домоволодінні по [ADDRESS] частка та [PERSON] - 1/2 часток. За такого, остаточо в установленому законом порядку органом місцевого самоврядування було прийнято рішення про встанволення ідеальної частки [PERSON] , у вказаному домовлодінні - 1/2 частка. При цьому вищезазначений договір конкретного користування, укладений в 1982 році, не був зареєстрований в установленому законом порядку, оже позивач помилково посилається на нього як на правовстановлювальний документ свого права власності на 7/10 часток вказаного домоволодіння. На підставі Договору дарування від 14.05.1993 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 часток житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] . Відповідно до висновку експерта № 1 судового експерта Дробота В.В, від 10.02.2021 року - експертного дослідження за клопотанням [PERSON] ( висновок відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України), розроблено два варіанти реального поділу земельної ділянки, площею 597 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Перший варіант - наближений до ідеальних часток 7/10 та 3/10 ( гафічно зобрадений на плані №1) - земельна ділянка жовтого кольору , площею 411 кв.м., виділяється по [ADDRESS] , земельна ділянка зеленого кольору, площею 186 кв.м., виділяється по [ADDRESS] . Другий варіант - відповідає побажанням співвласників , де співвласнику [PERSON] , виділяється земельна ділянка, загальною площею 372 кв.м. [ADDRESS] , а земельна у, площею 225 кв.м., виділяється по [ADDRESS] співвласнику [PERSON] . Як вбачається з вказаних впаріантів другий варіант складено за фактичним користуванням , що склався, оскільки розділова межа між ділянками проходить по кам`яній огорожі,я ка встановлена самим [PERSON] в 2003 році, на місці дерев`яної огорожі, яка була встановлена ще в 1992 році - що не заперечували обидві сторони в судовому засіданні та підтверджується матеріалами інвентраноїх справи КП ММБТІ № 17485. Перший варіант передбачає виділення [PERSON] земельної ділянки за рахунок ділянки, що перебуває у фактичному користуванні [PERSON] та її межі складної конфігурації ( з 6-ма повротними точками) проходять на відставні по 1 метру від стін житлового будинку та господарських споруд відповідача. Згідно ч. 1 ст. 86 Земельного кодексу України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Із роз`яснень, викладених у п. 21 Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за №7 від 16 квітня 2004 року, вбачається, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Згідно п. 18 «е» Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004, за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Також відповідно до ч.4, 5 ст. 89 ЗК України від 25.10.2001 № 2768-III співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ч. 1.2. ст. 158 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. ст. 321, 317, 319 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності спільною частковою власністю. Частиною першою ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини, цього майна у власність, учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється. Згідно ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у, натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. В тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. Відповідно до ч.2 ст. 120 ЗК України, у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. При вчиненні правочину, який передбачає перехід права власності на частку у праві спільної власності на такий об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Проте судом з`ясовано, що перший варіант встановлення поділу земельної ділянки, запропонований висновком експерта, не відповідає розміру часток кожного із співвласників у спільному майні та суперечить тому порядку, що склався між сторонами, отже суд дійшов висновку про неможливість поділу земельною ділянкою саме за цим варіантом. Крім того, суд враховує, що при такому варіанті користування земельною ділянкою будуть порушені права іншого співвласників житлового будинку . Так, по-перше, належність позивачеві 7/10 часток у праві власності на домовлодіння не підтверджена належними доказами та спростосуються наявними матеріалами справи (правовстановлюючими документами сторін, рішенням суду та навіть сам позивач в 2016 році при зверненні до міської ради про надання його частині будинку окремої поштової адреси зазначав сво. у частку у праві власності як 1/2). По-друге, певний порядок користування земельною ділянкою за вказаною адресою склався між співвласниками вже проятгом щонайменше 30 років, адже позивач не заперечував , що сам встановив огорожу між подвір`ями сусіда ще в 1992 році ( тобто вже за наявності договру конкретного коситування, на який сам посилається) . Разом з тим, суд враховує наступні принципи цивільного судочинства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. За ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, що «спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду». Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, належним та ефективним. «Ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду», судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. «Вдаючись до такого критерію, як ефективність способу захисту, Верховний Суд намагається створити ситуацію, коли особі не доведеться витрачати багато часу на те, щоб домогтися захисту своїх порушених прав та інтересів. Прийняте рішення має бути виконуваним». За такого, оскільки суд встановив , що позовні вимоги саме щодо поділу земельної ділянки є обгрунтованими та підлягали б до задволення, оскільки таке право позивача гарантоване йому нормами діючого законодавства , а висновок експерта передбачає наявність варіанту поділу , який відповідає фактичному порядку користування, що склався, і навіть відповідачка не заперечувала, що при набутті нею права власності на частку будинку відчужувачем їй були вказані саме такий розмір земельної ділянки та межа, про що в неї відсутні будь-які заперечення, суд приходить до висновку про можливість ччасткового задолення позовних вимог саме за другим варіантом висновку експерта, що не порушувати права співвласників . У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому , принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12)). За такого, з врахуванням вищенаведених принципів цивільного судочинства, враховуючи встановлення судом обгрунтованості та доведеності позовних вимог щодо реального поділу спірної земельної ділянки , враховуючи, що сторони не можуть самостійно дійти згоди до такого, та наявність доказів того, що другий варіант поділу не порушуватиме прав співвласників та відповідає встанволеному порядку корситування, що склався та є наближеним до ідеальних часток у домовлодінні та лінія розділової межі проходить відповідно до об`єктів нерухомості (будівель та споруд), що вже виділені позивачеві в натурі, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, наразі таке питання судом не вирішується.

Outcome: partial