Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича, товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання дій незаконними, витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просила: 1) визнати незаконними дії ТОВ «Кей-Колект» по перереєстрації на себе іпотечного майна, а саме квартири яка належить [PERSON] , що спричинило незаконні дії з боку приватного нотаріуса Легкобита С.О.; 2) скасувати запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50959740 від 04.02.2020 12:50:34 приватний нотаріус Легкобит С.О., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за ТОВ «Кей-Колект»; 3) визнати та відновити право власності на квартиру, загальною площею 93,3 кв.м., житлова: 46,7 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 4) стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказала, що нею укладено з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСибБанк» договір про надання споживчого кредиту № 11112592000 від 02.02.2007 на суму 165 000 доларів США для своїх споживчих потреб, в забезпечення якого укладено договір іпотеки № 45744 від 02.02.2007, згідно умов якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання позивач передав банку як іпотекодержателю квартиру адресою: [ADDRESS] . На початку березня 2021 року на її адресу надійшла позовна заява від ТОВ «Кей-Колект» про усунення перешкод в праві користування майном, в додатку до якого була «Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно...» в якому зазначено, що вказана квартира з 04.02.2020 належить ТОВ «Кей-Колект». Позивач вважає, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. про перереєстрацію права власності на квартиру є незаконним. Зазначає, що при виконанні вказаного кредитного договору у позивача з банком спір відсутній, ніхто не звертався до неї з позовом про стягнення заборгованості. Кредитний договір закінчився 02.02.2017, відповідно строк позовної давності закінчився 03.02.2020, а рішення прийнято 04.02.2020, тобто, з пропуском строку позовної давності. Крім того, ТОВ «Кей-Колект» вже зверталося про звернення на предмет іпотеки до державного реєстратора - приватного нотаріуса Суперфіна Б.М., який виніс аналогічне рішення про перереєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» від 26.06.2015. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/1254/16 від 06 квітня 2016 року визнано протиправним та скасовано рішення від про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22417752 від 26.06.2015 прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б.М. На думку позивача, у зв`язку з прийнятим рішенням про перереєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» від 26.06.2015 і кредитний договір і похідний від нього договір іпотеки припинені з 26.06.2015. Позивач вказує, що Державна реєстрація прав власності на предмет іпотеки за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена державним реєстратором всупереч вимог ч.5 ст. 3, ч.9 ст.15 та ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без вчинення нотаріальної дії. Також вказала, що примусове стягнення зазначеного майна відбулося без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Таким чином, внаслідок протиправних дій приватного нотаріуса, ТОВ «Кей-Колект» набув у власність квартиру адресою [ADDRESS] , що являється чужим незаконним володінням, а тому позивач витребовує вказану квартиру на підставі ст.ст. 16, 387 ЦК України. Ухвалою суду від 21 липня 2021 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 01 серпня 2022 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасовано ухвалу суду від 01 серпня 2022 року та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 27 грудня 2022 року справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 24 квітня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник ТОВ «Кей-Колект» просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Вказав, що ТОВ «Кей-Колект» в повній мірі виконало вимоги Закону України «Про іпотеку», а отже цілком правомірно задовольнило забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Щодо посилання позивача на застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вказав, що воно є недоречним та не може бути застосовано судом під час оцінки правомірності та законності дій державного реєстратора. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, заслухавши думку сторін, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України визначено, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСибБанк» уклали договір про надання споживчого кредиту № 11112592000 від 02.02.2007 на суму 165 000 доларів США для споживчих потреб, у забезпечення якого укладено договір іпотеки № 45744 від 02.02.2007, згідно умов якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання позивач передав банку як іпотекодержателю квартиру адресою: [ADDRESS] . Також, 15.08.2007 між [PERSON] та акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту № 11197825000, у забезпечення виконання зобов`язань якого укладено договір іпотеки (другої черги) № 45744, яким позивачем передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 93,3 кв.м., житловою площе 46,7 кв.м., що належить позивачу на праві власності та знаходиться за адресо: [ADDRESS] . Жодних доказів належного виконання [PERSON] договорів № 11112592000 від 02.02.2007 та № 11197825000 від 15.08.2007 суду не надано. 12.12.2011 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено Договір факторингу №1 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, якими банк передав ТОВ «Кей Колект» свої права вимоги, зокрема і право вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями по кредитним договорам № 11112592000 від 02.02.2007 року та 11197825000 від 15.08.2007 року та договорам забезпечення. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.04.2013 у справі № 2607/15494/12 задоволено позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до [PERSON] , стягнуто з останньої заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 11197825000 від 15.08.2007 у розмірі 125 518 доларів США 44 центи, що станом на 14.09.2012 є еквівалентом 1 003 268, 89 грн та судові витрати. 04.02.2020 рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень квартиру адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», підстави виникнення права власності: Договір Іпотеки, серія та номер: 328у/329у, виданий 02.02.2007, видавник: ПН Чернокур О.М., Договір Іпотеки, серія та номер: 3314/3315, виданий 15.08.2007, видавник: ПН [PERSON] , рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 0407318869785, виданий 18.06.2018, видавник: УКРПОШТА, нотаріальна копія Договору відступлення прав вимог за договором іпотеки, серія та номер: 5207-5208, виданий 12.12.2011, видавник: ПН [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. За загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Отже, позовна вимога про скасування рішення (запису) про державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту у цій справі. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). Згідно з частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. Одним із видів застави є іпотека. Згідно з статтею 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою та третьою статті 33 Закону «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Оскільки договір іпотеки укладений 05 липня 2007 року, то до спірних правовідносин застосовується Закон України «Про іпотеку» в редакції від 15 травня 2006 року. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на час укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» (яка діяла станом на день укладення іпотечного договору) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем у загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. У постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19 (провадження № 61-9991св20) Верховний Суд зазначив, що згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Тобто метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Судом встановлено, що пунктом 1.2 договору іпотеки від 02.02.2007 передбачено, що іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором № 11112592000 від 02.02.2007. Відповідно до пункту 2.1.1 договору іпотеки: у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок Предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредитороми. Згідно з пунктом 2.1.2. договору іпотеки у випадку порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а у разі невиконання цієї вимоги звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки цей договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту такого посвідчення до повного виконання зобов`язань, що забезпечені іпотекою за цим договором. Наведене свідчить про те, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором. В матеріалах справи містяться вимоги про усунення порушень основного зобов`язання від 15.06.2018 № 15/06/2018/733489/1 та № 15/06/2018/733489/3, які були надіслані [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зазначено про наявність заборгованості та намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» в разі несплати протягом 30-денного строку. На підтвердження відправлення рекомендованої кореспонденції ТОВ «Кей-Колект» надало копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому проставлена відмітка «вручено особисто 18/6-18» (т. 1, а. с. 178). Тобто, ТОВ «Кей-Колект» виконало умови договору іпотеки в частині направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки належним чином. У постанові від 06 жовтня 2021 року у справі № 206/6043/19 (провадження № 61-16695св20) Верховний Суд зазначив, що частинами першою, другою статті 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. У даній справі, позасудове врегулювання спору та застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки сторони погодили в пункті 4 іпотечного договору від 02.02.2007, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, яке безпосередньо міститься у іпотечному договорі, прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Пунктом 4.1 Договору іпотеки встановлено, що звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем, зокрема, у випадках, зазначених в п.п. 2.1.1. - 2.1.2.цього Договору. Звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого написуц нотаріуса, застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя (п. 4.2). У випадках, зазначених в п.п. 2.1.1. - 2.1.2. цих Договорів іпотеки іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.3 Договору іпотеки). У разі невиконання Іпотекодавцем вимог зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п. 4.3. Договору, Іпотекодержатель здійсню звернення стягнення на предмет Іпотеки (п. 4.4 Договору іпотеки). Розділом 5 Договору іпотеки встановлюється, що у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1. цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. В повідомленні Іпотекодержатель зазначає який зі способів задоволення вимог Іпотекодержателя, що передбаченні ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», застосовується Іпотекодержателем для задоволення свої вимог. Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 725/885/16-ц (провадження № 61-10180св18) дійшов висновку про те, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Тягар доведення зазначених обставин у цьому випадку покладається на позивача, який звернувся до суду. Позивачем не надано, а судом не встановлено жодних доказів на підтвердження відсутності у [PERSON] іншого нерухомого житлового майна станом на момент укладення оспореного договору, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження відсутності в неї іншого нерухомого житлового майна. Отже, твердження позивача про відповідність предмета іпотеки у вигляді спірної квартири вимогам статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та необхідність його застосування у спірних правовідносинах є необґрунтованим. Разом з цим, слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором щодо повернення грошових коштів кредитору, отже у іпотекодержателя були усі підстави для задоволення забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (звернення стягнення на предмет іпотеки). Також суд вважає за необхідне вказати, що відповідно до постанови Верховного суду від 07.07.2021 у справі № 369/14294/17 вказано, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Аналогічний висновок визначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16. Зміст і характер правовідносин між учасниками справи підтверджують, що спір у позивача виник ТОВ «Кей-Колект» щодо права власності на земельну ділянку та правомірності їх дій щодо реєстрації за ними такого права. Таким чином, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності не може бути звернена до приватного нотаріуса, якого позивач визначив відповідачем. Приватний нотаріус зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39). Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на останнього, а відповідачами не надано суду будь-яких доказів понесення ними судових витрат.

Outcome: dismissed