Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області до ТОВ «КУА «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», що діє від свого імені та в інтересах ЗНВПІФ «АКІНІТА 4», ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки», третя особа [PERSON] , про визнання договорів купівлі-продажу деривативу та купівлі-продажу майнових прав на квартиру недійсними, застосування реституції та зобов`язання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15.06.2018 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та на даний час шлюб між ними не розірвано. 21.05.2019 року [PERSON] уклала з Товаристві обмеженою відповідальністю «Компанія з Управління активами «Андере Ріхтінген», що від власного імені в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурні пайового інвестиційного фонду «Акініта 4» договір купівлі-продажу деривативу №83497-А/4 від 21.05.2019 р. та з ТОВ «ЖК «Нові Теремки» договір купівлі-продажу майнових прав №75/03-21 від 21.05.2019 року. Дружина позивача [PERSON] заключила Договори №83497-А/4, №75/03-21 без його згоди, про факт укладення договору купівлі-продажу деривативу та договору купівлі-продажу майнових прав Позивач не знав, про існування договорів дізнався тільки в січні 2022 року, оскільки вони з дружиною перебувають в напружених стосунках та позивач часто перебуває у відрядженні. Вважає, що його дружина діяла недобросовісно та не в інтересах сім`ї. Згоди на укладання договору купівлі-продажу деривативу №83497-А/4 від 21.05.2019 р. та договору купівлі-продажу майнових прав №75/03-21 від 21.05.2019 р. позивач не надавав ні усно, ні письмово. З огляду на викладене вище, відсутність згоди позивача на укладення договору купівлі- продажу деривативу №83497-А/4 від 21.05.2019 р. та договору купівлі-продажу майнових прав №75/03-21 від 21.05.2019 р. позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оспорити договір з підстав його недійсності. Оскільки договір купівлі-продажу деривативу №83497-А/4 від 21.05.2019 р. та договору купівлі-продажу майнових прав №75/03-21 від 21.05.2019 р. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з Управління активами «Андере Ріхтінген», що діє від власного імені в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурного пайового інвестиційного фонду «Акініта 4» та [PERSON] без згоди позивача, який с їх співвласником у силу вимог статті 60 СК України, то оспорюваний договір відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним. Недійсність правочину може бути наслідком відсутності у момент його учинення вимог, передбачених частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Інакше кажучи, підставами недійсності правочину можуть бути: суперечність змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Враховуючи вище викладене, позивач просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу деривативу №83497-А/4 від 21.05.2019 року. Визнати недійсним Договір купівлі-продажу майнових прав №75/03-21 від 21.05.2019 року. Зобов`язати ТОВ «КУА «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», що діє від свого імені, в інтересах та за рахунок ЗНВПІФ «АКІНІТА 4» повернути [PERSON] сплачені кошти в розмірі 225 239, 33 грн. Стягнути з ТОВ «КУА «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», що діє від свого імені, в інтересах та за рахунок ЗНВПІФ «АКІНІТА 4» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 2252 грн. 39 коп. та понесені витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою від 11.05.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01.11.2022 року від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву. 08.12.2022 року від сторони позивача надійшла відповідь на відзив. Ухвалою суду від 06.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника позивача надійшла заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи була повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.06.2018 року [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та на даний час шлюб між ними не розірвано. 21.05.2019 року [PERSON] уклала з Товаристві обмеженою відповідальністю «Компанія з Управління активами «Андере Ріхтінген», що від власного імені в інтересах та за рахунок Закритого недиверсифікованого венчурні пайового інвестиційного фонду «Акініта 4» договір купівлі-продажу деривативу №83497-А/4 від 21.05.2019 р. та з ТОВ «ЖК «Нові Теремки» договір купівлі-продажу майнових прав №75/03-21 від 21.05.2019 року. Згідно з п. 3.1 договору сторони визначили ціну договору у розмірі 360000,00 грн. в тому числі ПДВ, що еквівалентно 14400,00 дол. США. В п. 3.1 договору сторони визначили дату і суму коштів, які повинна була вносити [PERSON] . На виконання умов договору [PERSON] станом на 28.04.2020 року сплатила на користь товариства 225239,33 грн. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 656 ЦК майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав. А нормою ст. 658 ЦК встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Тобто, за договором купівлі-продажу майнових прав покупець отримує у власність не індивідуально визначене нерухоме майно з усіма притаманними йому властивостями, а майнові права на ще не існуюче майно, яке може стати таким при сукупності всіх передбачених будівельною документацією обставин. Законодавець не обмежує власника майнових прав на нерухоме майно в здійсненні будь-яких не заборонених законом операцій щодо цих прав, в тому числі щодо уступки права вимоги (цесії) за такими договорами. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 35 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Ст. 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Згідно зі ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 ЦК України). Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Особливим різновидом речей є гроші (грошові кошти). Гроші становлять особливий різновид рухомого майна. Вони найчастіше виступають як законний платіжний засіб у оплатних договорах, але можуть бути також предметом деяких цивільно-правових правочинів (заповіту, договорів позики, дарування, кредитних договорів тощо). Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Частиною 13 ст. 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Водночас п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] обґрунтовував позовні вимоги про визнання недійсним укладеного другим з подружжя [PERSON] договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру з ТОВ «ЖК «Нові Теремки», посилаючись на те, що такий договір виходить за межі дрібного побутового правочину, стосуються цінного майна і передбачає відчуження [PERSON] на користь продавця спільних грошових коштів у значному розміру (225239,33 грн), що порушує його права на спільне майно подружжя. Суд вважає, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, [PERSON] діяла в інтересах сім`ї, оскільки набула майнові права на квартиру, які стали спільною сумісною власністю подружжя, а не розпорядилася коштами всупереч інтересів сім`ї, а тому сама по собі відсутність письмової згоди позивача на укладення його дружиною оспорюваного договору стосовно цінного майна, не може слугувати достатньою правовою підставою для визнання його недійсним. Крім того, позивачка не спростував встановленої ч. 2 ст. 65 СК України презумпції того, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, зокрема не довів недобросовісності як дій [PERSON] так і дій ТОВ «ЖК «Нові Теремки» щодо укладення договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру. Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі № 757/20819/18-ц (провадження № 61-1905св20). Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних [PERSON] до ТОВ «КУА «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН», що діє від свого імені та в інтересах ЗНВПІФ «АКІНІТА 4», ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки», третя особа [PERSON] , про визнання договорів купівлі-продажу деривативу та купівлі-продажу майнових прав на квартиру недійсними, застосування реституції та зобов`язання вчинити певні дії, слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed