Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] ,\~в якій просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь [PERSON] на підставі судового наказу Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , з 1/4 до 1/6 частин із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що на підставі судового наказу Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року, з нього стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після ухвалення вказаного судового рішення, у позивача суттєво змінився матеріальний стан, у зв`язку з чим виконувати обов`язок зі сплати аліментів у розмірі 1/4 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно не має можливості, оскільки до складу сім`ї [PERSON] також входить неповнолітня дитина від першого шлюбу, яку позивач має утримувати як єдиний годувальник, оскільки більше немає кому фінансово допомагати колишній дружині. Вказана обставина слугує підставою, на думку позивача, яка у відповідності до положень статтей 182 та 192 Сімейного кодексу України дає можливість зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь [PERSON] на підставі судового наказу, виданого 17 жовтня 2019 року Зміївським районним судом Харківської області, на утримання неповнолітньої доньки \~ [PERSON] , [INFO] , з 1/4 частини до 1/6 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до приписів статті 178 Цивільного процесуального кодексу України представником відповідача адвокатом Кузьменком Олександром Сергійовичем, який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги № 1092816 від 15 лютого 2022 року, на електронну адресу суду був направлений відзив на позовну заяву, що був зареєстрований за вхідним № ЕП-785/23 від 24 квітня 2023 року, у якому сторона відповідача проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечувала, посилаючись на наступне. Доводи позивача стосовно того, що до складу його сім`ї входить неповнолітня дитина, яку позивач має утримувати як єдиний годувальник, є неспроможними, оскільки з поданих до суду документів не вбачається достовірних даних про те, чиєю дитиною є вказана особа; не надано доказів того, що позивачем укладено новий шлюб. Крім того, не надано доказів того, що матеріальний стан [PERSON] дійсно погіршився у порівнянні з часом постановлення судового наказу Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року. Також представник відповідача звернув увагу суду, що в доданій до позову довідці про доходи [PERSON] відображено дохід останнього лише за два місяця: жовтень та листопад 2021 року, при цьому 1/4 частина доходів відповідача. що повинна стягуватись як аліментні зобов`язання складає 1625 гривень 00 копійок, а 50 % від прожиткового мінімуму на дитину у 2023 року складає 1416 гривень 50 копійок, отже різниця, між сумою, яку позивач у будь-якому разі повинен сплачувати у відповідності до частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України, складає 208 гривень 50 копійок, що на думу представника відповідача, є цілком посильною сумою для позивача. Процесуальним правом на надання відповіді на відзив у відповідності до положень статті 179 Цивільного процесуального кодексу України позивач та його представник не скористались Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області суду від 20 січня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області суду від 10 лютого 2022 року\~у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/1439/21 \~відмовлено. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області суду від 15 лютого 2022 року\~відкладено розгляд справи № 631/1439/21 (провадження № 2/631/299/22). Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області суду від 23 лютого 2022 року\~клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції\~задоволено. Ухвалами Нововодолазького районного суду Харківської області суду від 07 березня 2023 року, від 05 квітня 2023 року, від 27 квітня 2023 року та від 29 травня 2023 року відкладено розгляд справи № 631/1439/21 за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, у зв`язку із неявкою учасників справи. Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області суду від 26 квітня 2023 року\~у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено. Інших процесуальних дій (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) у справі за позовом\~\~ [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, судом не вживалось. Позивач,\~\~ [PERSON] , у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був сповіщений завчасно відповідно до приписів статті 128\~Цивільного процесуального кодексу України. Судова повістка про виклик до суду на 14 червня 2023 року повернулась до суду з відміткою УДППЗ «Укрпошта» «за заявою адресата». Про причини своєї неявки [PERSON] суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав, однак скористалась правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника [PERSON] . У судове засідання, що було призначено на 14 червня 2023 року, представник позивача Заруцький Руслан Михайлович, який діє на підставі довіреності, посвідченої 09 лютого2022 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвої О. В. та зареєстрованої у реєстрі за № 1170, також не з`явився, проте скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, направив на адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № 1563/23-вх. від 21 березня 2023 року, відповідно до якої просив суд розгляд справи, провести за відсутності позивача та його представника, зазначивши, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач,\~\~ [PERSON] , у судове засідання не з`явилась, хоча про дату, час і місце розгляду справи була сповіщена завчасно відповідно до приписів статті 128 Цивільного процесуального кодексу України. Про причини своєї неявки відповідач суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористалась правом, наданим частиною 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, щодо участі у судовому процесі через представника адвоката Кузьменка Олександра Сергійовича. Представник відповідача адвокат Кузьменко Олександр Сергійович у судове засідання, що було призначене на 14 червня 2023 року також не з`явився, проте скориставшись правом, передбаченим частиною 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, направив на електронну адресу суду заяву, що була зареєстрована за вхідним № ЕП-1146/23-вх. від 14 червня 2023 року, відповідно до якої просив суд розгляд справи, провести за відсутності відповідача та його представника, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити, у разі повторної неявки позивача залишити позовну заяву без розгляду. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень частини 1\~статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, частина 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін свідчать їх відповідні заяви, подані їх представниками та долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання явки учасників справи обов`язковою для надання особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, при цьому відповідно до частини 2\~статті 247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви та відзиву на позовну заяву, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. За приписами статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. У ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 травня 2016 року. Зазначена обставина учасниками справи не оспорювалась та належним чином не спростована, а тому у суду не має сумнівів щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання, а отже відповідно до частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вона не підлягає доказуванню. 03 грудня 2018 року [PERSON] звернулась до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 14 травня 2016 року Нововодолазьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 32, що вбачається з копії ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, постановленої 18 грудня 2018 року суддею Зміївського районного суду Харківської області Шаховою В. В. в рамках справи з єдиним унікальним № 621/3378/18 (а. с. 20). Під час перебування у зареєстрованому шлюбу, у сторін [INFO] у місті Гданьську, Республіка Польща, народилась донька [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Гданьську, Приморського воєводства видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , свідоцтво відповідає змісту акту про народження 2261011/00/AU/2016/896481 (а. с. 14). Згідно вказаного свідоцтва про народження батьками дитини зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] . Таким чином, на підставі вказаного документу судом встановлений факт походження дитини від сторін по справі. Відповідно до копії довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої 10 листопада 2016 року Консульством України в Гданську за вихідним № 61316/536-99, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України (а. с. 12). Як свідчить копія свідоцтва про шлюб [NUMBER] , видана 22 жовтня 2021 року Відділом запису актів громадського стану Сераковиці Поморського воєводства, 22 жовтня 2021 року [PERSON] , [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що зроблено запис 2205042/00/АМ/2021/191702, та після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а. с. 47 49). Також з матеріалів справи убачається, що [PERSON] перебув у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішення Зміївського районного суду Харківської області, ухваленого 11 листопада 2013 року у справі з єдиним унікальним № 621/3086/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 червня 2010 року виконавчим комітетом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 6 розірвано (а. с. 22 23). У вказаному шлюбі у [PERSON] та [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Таранівської сільської ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 46 (а. с. 11). Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним № 621/3700/19, задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення; змінено розмір та спосіб стягнення аліментів, що на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2011 року (справа № 2-1043/11) стягуються з [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 18 19). З наданої позивачем копії довідки, виданої 07 грудня 2021 року за вихідним № 69/1 за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Гідроспецсервіс» Попа Є. Л., судом встановлено, що розмір заробітної плати [PERSON] у жовтні 2021 року та листопаді 2021 року складав 6500 гривень щомісяця, усього 13000 гривень 00 копійок (а. с. 24). При цьому, надані до позовний заяви докази та інші матеріали справи не містять копії наказу Зміївського районного суду Харківської області, виданого 17 жовтня 2019 року, на підставі якого стягуються аліменти з [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи даний спір суд виходить з приписів частини 2 статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України, якими чітко визначений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічне за своїм правовим змістом роз`яснення міститься також й у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 25 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно зі\~статтею 141 Сімейного кодексу України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень частини 3\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, з огляду на наведене слід зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, який передбачено у частині 4\~статті 155 Сімейного кодексу України. Окрім цього, згідно приписів\~Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»\~аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Такий припис доводить факт підвищеного захисту прав дитини. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому суд зауважує, що згідно з положеннями частини 1 статті 3, статтей 18 та 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 зазначеної вище Конвенції передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору доцільно застосовувати положення частини 8\~статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У\~статті 150 Сімейного кодексу України\~визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини 3\~статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу їх матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. При цьому, стягнення аліментів у судовому порядку є правом того з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, передбаченим\~Сімейним кодексом України, незалежно від надання допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в ході судового розгляду справи неповнолітня донька сторін [PERSON] проживає разом з матір`ю та фактично знаходяться на її утриманні, а отже тягар по її утриманню здебільшого покладається на відповідача. Зазначені обставини жодним чином не спростовані позивачем під час судового розгляду. Імперативними припасами частин 1 та 2\~статті 182 Сімейного кодексу України\~встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів надане Пленумом Верховного Суду України в абзаці 3 пункту 17\~Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина 2\~статті 182 Сімейного кодексу України). Разом із тим, положеннями частини 1 статті 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Аналізуючи зміст статей 181 та 192 Сімейного кодексу України слід дійти висновку, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилається на те, що у нього змінилось на даний час матеріальне становище, яке є геть складним, та він, окрім спільної з відповідачем дитини, сплачує аліменти на утримання дитини від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , яку він також зобов`язаний утримувати, що є підставою для зменшення розміру аліментів. Як стверджує позивач, аліменти, що призначенні до стягнення з нього на підставі судового наказу Зміївського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року (копія якого позивачем не надано) на утримання неповнолітньої доньки\~ [PERSON] , [INFO] , складають 1/4 частина із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому суд враховує, що при видачі даного судового наказу, судом враховано, що у попередньому шлюбі з [PERSON] , у [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка також потребує уваги та утримання, у зв`язку з чим розмір аліментів визначено у вищевказаному розмірі. У подальшому, заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 лютого 2020 року у справі з єдиним унікальним № 621/3700/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів та зміну способу їх стягнення\~задоволено; змінено розмір та спосіб стягнення аліментів, що на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 листопада 2011 року (справа № 2-1043/11) стягуються з [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття та вирішено стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Тобто, станом на час звернення до суду з даним позовом, аліментне навантаження на позивача істотно зменшено вказаним судовим рішенням у зв`язку із наявністю у позивача неповнолітньої дитини [PERSON] , яку позивач має утримувати як батько. При цьому, надана позивачем довідка видана 07 грудня 2021 року за вихідним № 69/1 за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Гідроспецсервіс» Попа Є. Л., свідчить, що розмір заробітної плати [PERSON] у жовтні 2021 року та листопаді 2021 року складав 6500 гривень щомісяця, усього 13000 гривень 00 копійок. У свою чергу, вказана довідка не охоплює інших періодів часу, який розповсюджуються на спірні правовідносини. Крім того, розмір заробітної плати позивача у 2021 року передбачав можливість сплачувати аліменти у встановленому судовим рішенням розміру, при цьому сукупний розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на утримання обох дітей у примусовому порядку, не перевищує розмір відрахувань, визначених статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження». Присуджений розмір аліментів, що підлягають стягненню з позивача на користь відповідача відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , без підтвердження погіршення його матеріального\~\~становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме її інтересам. Також суд виходить з того, що наявність ще однієї дитини, на користь якої за рішенням суду стягуються аліменти на її утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20) та від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21). Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Будь-яких інших доказів на підтвердження погіршення свого майнового стану, у тому числі, у зв`язку з стягненням аліментів на утримання дитини від першого шлюбу, [PERSON] суду не надано. З цього привод слід зазначити, що в силу принципу змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, з метою досягнення рішення на свою користь, зобов`язані повідомити суду істотні для справи обставини, надати суду докази, які підтверджують або спростовують ці факти, а також вчиняти процесуальні дії, спрямовані на те, щоб переконати суд у необхідності постановлення бажаного для них рішення. Суд наголошує, що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення за їх допомогою обставин цивільної справи. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (пункт 4 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вже зазначалося, у статті 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. Згідно з частиною 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому, учасник справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Збирання доказів\~у цивільних\~справах не\~є обов`язком\~суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом (частини 2 та 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями частинами 2 та 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 вищенаведеної норми права). У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» вказано, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Також слід відмітити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд у відповідності до положень підпункту 6 частини 1\~статті 264\~Цивільного процесуального\~кодексу України вважає за необхідне вирішити питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 1 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У пункті 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. Таким чином судові втрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. З огляду на вище викладене,

Outcome: dismissed