Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 14 грудня 2022 року позивач перебуває з відповідачем у шлюбі. Від шлюбу дітей не мають, майновий спір між подружжям відсутній. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, зникло взаєморозуміння та повага, наявні різні погляди на життя. Спільного господарства не ведуть з березня 2023 року. На даний час подружні відносини між ними припинені, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. А тому просить шлюб розірвати. У судове засідання позивачка не з`явилась, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, від нього надійшла заява, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позов визнає повністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 грудня 2022 року позивач з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований у Агенції РАЦС Територіального відділу РАЦС, реєстраційний номер 888/15783/2022, що підтверджується державним свідоцтвом про шлюб Республіки Вірменія серії [NUMBER] від 14.12.2022 року (а.с. 16-17). Згідно ч. 1\~ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до\~статті 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав в установленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 22 грудня 2003 року набула чинності для України Гаазька конвенція, яка скасовує вимогу легалізація іноземних офіційних документів. Дія Конвенції поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Згідно з положеннями Конвенції, єдиною процедурою для засвідчення офіційних документів є проставлення спеціального штампу «APOSTILE» уповноваженим органом держави-учасниці Конвенції. Відповідно до вимог\~статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог\~Сімейного кодексу України\~щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України і застосовується у відносинах України, зокрема по справах про розірвання шлюбу, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Статтею 29 вказаної Конвенції визначено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Як зазначено в ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу та\~Закону України «Про міжнародне приватне право». Оскільки відповідач по справі є іноземцем, до регулювання приватно-правових відносин щодо припинення шлюбу мають бути застосовані положення\~Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до\~ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо у сторін немає спільного закону і немає спільного проживання, вони вправі вибрати для вирішення питання про розірвання шлюбу право відповідної держави. Як вбачається із матеріалів справи позивач є громадянином України, відповідач є громадянином Республіки Вірменія. Сторони уклали шлюб на території Республіки Вірменія. Пунктом 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при розгляді справи про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими\~ЦПК України. Оскільки позивачка є громадянкою України та має постійне місце проживання, зареєстрована на території Сумського району Сумської області, є заява про домовленність подружжя про розгляд справи за місцем проживання позивача, вона має право відповідно до ч. 2\~ст. 28 ЦПК України, звернутися на території України за зареєстрованим місцем свого проживання з позовом про розірвання шлюбу до відповідача, іноземця, яка на території України постійного зареєстрованого місця проживання чи перебування не має. Зі змісту позовної заяви вбачається, що причиною розпаду сім`ї стала відсутність взаєморозуміння між подружжям, що робить неможливою подальшу побудову сімейних відносин. Сторони подружні стосунки не підтримують, сімейних відносин не поновлювали і не мають наміру цього робити. Позивач наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним за свою поведінку в сім`ї (ст. 55 СК України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, що мають істотне значення, а тому шлюб між ними необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved