Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач ТОВ «Кошельок» (в особі директора Крилова С.С.) звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь позивача заборгованість за договором позики №3346206552-200217 від 30.12.2020 в розмірі 13\~474,19 грн., судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10\~000 грн., та сплату судового збору в розмірі 2\~270 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2020 року між сторонами у справі було укладено договір № 3346206552-200217 в електронній формі про надання коштів у позику. Цим договором позивач надав відповідачу кредит на суму 3000 гривень строком на 14 діб з кінцевим строком повернення 12 січня 2021 року (далі за текстом - Договір). В цей же день ТОВ «Кошельок» надав [PERSON] кредитні кошти. Станом на момент подання позову відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 13 474,19 гривень: 3 000 гривень заборгованість за кредитом; 9 540 гривень заборгованість з процентів за користування кредитом; 163,88 гривень 3 % річних; 770,31 гривень інфляційні нарахування. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, а також додаткові пояснення, в яких вказує, що відповідач не має заборгованості перед позивачем за кредитним договором №3346206552-200217 від 30.12.2020, тому що до закінчення строку договору [PERSON] у повному обсязі повернув ТОВ «Кошельок» грошові кошти шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок позивача одним платежем. Крім того зазначає, що відповідач знаходиться у зоні бойових дій, захищає країну, тому позбавлений можливості підтвердити відсутність у нього заборгованості. Крім того зазначає, що нарахування процентів за період з 13 січня до 06 червня 2021 року в розмірі, визначеному в Договорі є необґрунтованим, оскільки здійснений поза межами строку кредитування. Також представник відповідача зазначає, що не погоджується з позовними вимогами позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 10\~000 грн. (а.с.153-155, 188-191). В судове засідання сторони не з`явились, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, представник позивача на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити їх в повному обсязі (а.с.54-55, 99, 109); відповідач та його представник проти позову заперечують (а.с.192). За таких обставин суд розглядає справу без участі сторін і на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України без технічної фіксації процесу. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до умов договору про надання коштів у позику № 3346206552-200217 від 30 грудня 2020 року ТОВ «Кошельок» надало [PERSON] кредит на споживчі цілі в розмірі 3 000 гривень строком на 14 діб. Вказаний договір підписано в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора (а.с.12-15). Як вбачається з повідомлення та з платіжного доручення № 20763 від 30 грудня 2020 року, на банківську картку [PERSON] за договором № 3346206552-200217 від 30 грудня 2020 року була перерахована сума коштів в розмірі 3 000 гривень (а.с.17-18). Згідно виписки з рахунка [PERSON] його заборгованість станом на 06.06.2021 перед ТОВ «Кошельок» за договором № 3346206552-200217 від 30 грудня 2020 становить 12\~540,00 грн., що також підтверджується детальним розрахунком заборгованості (а.с.19, 20-24). Статтею 526 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2\~ст. 1054 ЦК України\~до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 ЦК України, тобто норми про договір позики. На підставі ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу. Окрім суми основного боргу позивачем в даній справі заявлені вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 9 450 гривень 00 копійок. Згідно до п. 3.3 Договору сторони погодились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком до цього Договору (а.с.25-31). Як вбачається з наданого позивачем графіку розрахунків, сторонами узгоджено проценти в розмірі 0,01 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом до 12 січня 2021 року включно, що становить 0 гривень. Це ж зазначено в п. 3.4 Договору. Відповідно до п. 3.5 Договору сторони погоджуються, що в разі користування відповідачем кредитом понад строк, встановлений в п. 2.1 Договору (до 12 січня 2021 року включно), зобов`язання позичальника продовжуються на весь строк фактичного користування кредитом, при цьому скасовуються правила нарахування відсотків, визначені в п. 3.4 Договору та до всього строку кредитування застосовується процентна ставка в розмірі 2 % від суми кредиту за кожен день фактичного користування коштами. В даному контексті суд констатує невідповідність вимогам закону встановлення більш високої процентної ставки на період, коли договором фактично визначена інша процентна ставка, тобто зворотної дії розміру підвищеної процентної ставки, оскільки така можливість діючим законодавством не передбачена. Таким чином, нарахування процентів в розмірі 2 % за кожен день з 30 грудня 2020 року по 12 січня 2021 року є необґрунтованим, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно стягнення процентів в зазначеному розмірі за період з 13 січня 2021 року по 06 червня 2021 року, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.\~ У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору строк кредитування встановлений до 12 січня 2021 року включно. Зі спливом цього строку, тобто з 13 січня 2021 року, відповідач був зобов`язаний повернути позивачу всю його заборгованість за договором, оскільки це прямо визначено в самому договорі (зокрема - п.п. 2.1, 2.3). Таким чином, абзац 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. В постанові Великої Палати ВС по справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року в подібній справі було зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Подібний висновок неодноразово повторювався в правових позиціях Верховного Суду і в даному випадку суд вважає необхідним застосувати його в даній справі. Таким чином, нарахування процентів за період з 13 січня до 06 червня 2021 року в розмірі, визначеному в Договорі є необґрунтованим, оскільки здійснений поза межами строку кредитування. Позивач має право стягнути з відповдача суми, визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України, тобто 3 % річних та інфляційні нарахування. Здійснюючи перевірку розрахунку позовних вимог в цій частині, суд виходить з того, що базою для цих нарахувань є сума основного боргу 3 000 гривень, в той час як позивачем 3 % річних та інфляційні нарахування нараховані на більшу суму, до якої включено проценти за користування кредитом. За період з 13 січня по 06 червня 2021 року (включно) пройшло 144 дні. Таким чином, 3 % річних, нараховані на суму основного боргу за цей період становлять: 3 000 гривень * 3 %/365 днів * 144 дні = 35,51 грн. Саме ця сума підлягає стягненню в цій частині позовних вимог. Інфляційні нарахування, які підлягають стягненню за вказаний період, також нараховуються на суму основного боргу 3 000 гривень. При цьому суд враховує методику, викладену в листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». В контексті даної справи стягненню підлягають інфляційні нарахування, починаючи з січня 2021 року (оскільки дата, з якої починається нарахування 13 січня, знаходиться в першій половині місяця) та до травня 2021 року (інфляційні нарахування за червень не здійснюються, оскільки 6 число знаходиться в першій половині місяця). Індекс інфляції в січні 2021 року був 101,3 %; в лютому 101,0 %; в березні 101,7 %; в квітні 100,7 % та в травні 101,3 %. Сукупний індекс інфляції за вказаний період обраховується їх множенням і становить 106,1 %. Таким чином, сума боргу з урахуванням інфляції в даній справі становить: 3 000 грн. * 106,1 % = 3 183 гривні. Інфляційні нарахування, відповідно: 3 183 грн. 3 000 грн. = 183,00 грн. Саме ця сума втрат від інфляції підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат та витрат на правничу допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги № К03/25-10/2021 від 25.10.2021 року, укладений з ТОВ «Юридична Компанія «Лібертас», попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат на суму 10\~000 грн. (а.с.38), акт № АК- 00000003 здачі-прийняття робіт (надання послуг) згідно якого загальна вартість робіт складає 10\~000 грн. (а.с.34-39). Вказані витрати складаються із: консультації клієнта 1\~000 грн., написання позовної заяви 5\~000 грн., підготовка та збір доказів для написання позовної заяви та підготовка копії вищевказаного позову та додатків до нього для відповідача 1\~000 грн., здійснення безпосереднього розрахунку заборгованості 3\~000 грн. Частина 3 ст.\~141\~ЦПК України встановлює, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ст.\~30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~і адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для відшкодування позивачу витрат на правову допомогу, оскільки вони є фактично понесеними. Проте розмір таких витрат є завищеним. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Частиною 5 ст.\~137\~ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача надав заперечення на позовні вимоги в частині судових витрат на правову допомогу, в якій просить вимогу позивача про стягнення з неї витрат на професійну правничу допомогу, залишити без задоволення, оскільки вона завищена (а.с.153-155). Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, враховуючи що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача, на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в сумі 2\~000 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме: виходячи з розрахунку: (3 218,51 грн. (розмір задоволених позовних вимог) * 2\~270 грн. (розмір судових витрат) / 13\~474,19 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 542,22 грн.

Outcome: partial