Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в якому просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] 300 000 грн. моральної шкоди, завданої смертю батька в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, 22850,00 грн. відшкодувань, пов`язаних із витратами на поховання батька та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.12.2022 близько 13 години 57 хвилин, на 8-му пікеті перегону «Сосонка - Калинівка 1» 1059 км, в межах залізничної зупиночної платформи «Сальницький» у с. Сальник, Калинівської ОТГ Хмільницького району Вінницької області, стався наїзд пасажирським потягом «Інтерсіті №702» сполученням «м. Вінниця - м. Чернігів», під керуванням машиніста [PERSON] , на пішохода [PERSON] , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перетинав залізничні колії справа наліво. Внаслідок наїзду [PERSON] від отриманих травм загинув на місці події. За фактом ДТП слідчим управлінням ГУНП у Вінницькій області внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за. №12022020000000610. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №100 від 29.12.2022, проведеної в рамках кримінального провадження №12022020000000610, смерть [PERSON] настала внаслідок сполучної травми тіла, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних в момент спричинення. Між сполучною травмою тіла та смертю [PERSON] є прямий причинний зв`язок. 30.12.2022 старшим слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області підполковником поліції Потребчуком О.О., в рамках досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022020000000610 від 07.12.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, було винесено постанову, якою кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12022020000000610 від 07.12.2022, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста пасажирського потягу [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України позивачу, як сину загиблого, було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача. Позивач втратив батька, близьку людину, який був його опорою та підтримкою. Повністю зруйновано його нормальне життя. Загибель батька спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Позивач був близьким з батьком, який надавав допомогу позивачу, тому позивач позбавлений можливості розраховувати на підтримку від батька в майбутньому. Втрата батька тягне за собою необхідність докладати додаткових зусиль і викликає таку необхідність також і в майбутньому. Важко оцінити глибину душевних страждань позивача, оскільки такі страждання більше ніколи не будуть припинені. Крім фактичних теплих відносин між позивачем та його загиблим батьком, слід враховувати також психофізичну природу людини, а саме те, що втрата сином свого батька є найтяжчою втратою. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому душевні страждання будуть тривати і надалі, що свідчить про їх тривалість. Щодо характеру та обсягу страждань, то смерть батька є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес. Страждання пов`язані зі смертю відрізняються тим, що є не "одномоментними", а "триваючими", тому що втрата батька є непоправною подією. Загиблий батько постійно проживав разом із сином, кожного дня вони бачились та спілкувались. Всі свята позивач проводив зі своїм батьком. Позивач відчуває пригніченість, депресію, страждання, які кожні святкові дні підсилюються, оскільки позивач згадує, що ці свята він міг святкувати зі своїм батьком, якби не дорожньо-транспортна пригода. Крім того, позивача й загиблого батька об`єднували спільні традиції, разом святкували різні події, свята, дні народження. Після смерті батька позивач не може повноцінно жити також і в частині святкування, оскільки тепер в будь-яке релігійне свято чи важливу подію він не може перебувати у святковому настрої через втрату батька, що зруйнувало нормальний життєвий устрій позивача. Враховуючи те, що після смерті батька позивач в майбутньому позбавлений будь-якої підтримки і допомоги від загиблого, а також те, що смерть батька повністю змінила його життя у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, позивач у своїй позовній заяві оцінив мінімальний розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди у грошовому еквіваленті 300 000 грн., який був визначений з урахуванням тої матеріальної та нематеріальної допомоги, яку надавав батько та міг надати в майбутньому, а також з урахуванням грубої необережності потерпілого. Також позивач поніс витрати на поховання свого батька у розмірі 22850,00 грн., що підтверджується рахунком № [NUMBER] та квитанцією №508 від 21.12.2022, виданими ФОП [PERSON] (РНОКПП - [NUMBER] ), які позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Лисий О.В. позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пославшись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» до судового засідання не з`явився, однак до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив у позові відмовити. Відзив на позовну заву мотивований тим, що наказом від 08.12.2022 №580 виробничого підрозділу Вінницька дистанція колії регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» було створено комісію по розслідуванню транспортної події - аварії, що сталася на перегоні Сосонка-Калинівка-1, внаслідок чого складено Акт №4/22 від 15.12.2022. Згідно п.9 Акту, стислий опис обставин: встановлено, що в добу 07.12.2022 року о 13 год 58 хв. при слідуванні по перегону Сосонка - Калинівка, парна колія на 1059 км ПК8 в прямій ділянці колії в поле зору бригади потрапила особа, яка переходила залізничну колію в межах зупиночної платформи. Бригадою було відразу застосовано екстрене гальмування з неперервною подачею піску та затисканням крана №254 та подачею сигналів великої та малої гучності, а також перемиканням прожектора для запобігання наїзду. На подачу сигналів великої та малої гучності особа не реагувала, наїзду уникнути не вдалося. Після повної зупинки на 1059 км ПКЗ, о 13 год 58 хв повідомлено черговій ДСП Ст. Сосонка про екстрену зупинку поїзда та затребувано виклик швидкої медичної допомоги та працівників поліції. Згідно п.12 Акту встановлено, що локомотивна бригада діяла згідно вимог інструкції ЦШ-0001, інструкції ЦТ-ЦВ-ЦЛ-0015 та системи інформації «Людина на колії». Вини залізниці не вбачається. Порушення потерпілим «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті» р. 2 п.2.1; 2.2; 2.3; 2.5; 2.6. За фактом настання даної події працівниками поліції було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022020000000610 та розпочато досудове розслідування стосовно смертельного травмування поїздом [PERSON] . Згідно висновку судово-медичної експертизи № 100 від 29.12.2022 смерть [PERSON] настала внаслідок сполучної травми тіла, що відноситься, до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних в момент спричинення. При судово-токсологічній експертизі в крові трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт в концентрації 1,3 %о. 30.12.2022 постановою старшого слідчого відділу Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12022020000000610 від 07.12.2022 закрито у зв`язку із відсутністю в діях машиніста складу кримінального правопорушення. В даному випадку потерпілий грубо порушив п.2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.6, 2.20 «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», які затверджені наказом Міністерства транспорту України від 19.02.1998 №54 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 24 березня 1998 р. за №193/2633, (надалі - Правила), а саме самостійно, у стані алкогольного сп`яніння умисно рухався по залізничній колії, під цим необхідно розуміти протиправну поведінку потерпілого, коли він не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого наслідку, а саме потрапляння під поїзд. Також зазначають, що швидкісний поїзд на відміну від автомобільного транспорту об`їхати потерпілого можливості не має. Також, поїзд згідно своїх фізичних та технічних властивостей враховуючи масу та швидкість не може різко зупинитися, а тому має великий гальмівний шлях на який машиніст поїзда вплинути не може. Відсутність вини робітників залізничного транспорту підтверджується постановою слідчого управління ГУНП у Вінницькій від 30.12.2022 про закриття кримінального провадження. Дана постанова про закриття кримінального провадження рідними потерпілого не оскаржувалась. Враховуючи вищезазначені обставини, загибель громадянина [PERSON] відбулась внаслідок власного непрямого умислу та внаслідок непереборної сили, тому підстави для відшкодування шкоди у даному випадку у відповідача відсутні. Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідач зазначає, що всупереч вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 позивачем не надано належних та допустимих доказів, якими вони можуть підтвердити завдану йому моральну шкоду та її розмір. Крім цього, позивачем не надано доказів, які б підтверджували факти, що стали наслідком сильних душевних страждань та пережитого нервового стресу. Крім того, позивачем до суду не надано судово-психологічну експертизу, яка може бути доказом для визначення можливого розміру грошової компенсації за завдані особі страждання (моральну шкоду). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що 07.12.2022 близько 13 години 57 хвилин, на 8-му пікеті перегону «Сосонка - Калинівка 1» 1059 км, в межах залізничної зупиночної платформи «Сальницький» у с. Сальник, Калинівської ОТГ Хмільницького району Вінницької області, стався наїзд пасажирським потягом «Інтерсіті №702» сполученням «м. Вінниця - м. Чернігів», під керуванням машиніста [PERSON] , на пішохода [PERSON] , який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перетинав залізничні колії справа наліво. Внаслідок наїзду [PERSON] від отриманих травм загинув на місці події. За фактом ДТП слідчим управлінням ГУНП у Вінницькій області внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань за. №12022020000000610. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №100 від 29.12.2022, проведеної в рамках кримінального провадження №12022020000000610, смерть [PERSON] настала внаслідок сполучної травми тіла, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних в момент спричинення. Між сполучною травмою тіла та смертю [PERSON] є прямий причинний зв`язок. 30.12.2022 старшим слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області підполковником поліції Потребчуком О.О., в рамках досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022020000000610 від 07.12.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України, було винесено постанову, якою кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12022020000000610 від 07.12.2022, закрито у зв`язку з відсутністю в діях машиніста пасажирського потягу [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с. 13-14). У вказаній постанові зазначено: «У даній ситуації, машиніст [PERSON] діяв згідно вимог чинних норм, тобто при виявленні людини на колії, подав звуковий сигнал та почав застосував екстрене гальмування, однак у зв`язку з тим, що до пішохода була незначна відстань та він не реагував на попереджувальні сигнали, стався наїзд. Вказана пригода сталася внаслідок грубих порушень правил безпеки на залізничному транспорті пішоходом [PERSON] , які призвели до загибелі останнього. Таким чином, в діях машиніста потягу [PERSON] не вбачається порушень правил безпеки залізничного транспорту, які б перебували у причинному зв`язку з наслідками, тобто, відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України». Позивач [PERSON] є сином загиблого [PERSON] (а.с. 17). У довідці ОСББ «Шмідта 69» від 21.12.2022 зазначено, що до складу родини померлого [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] станом 07.12.2022 входили син [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/28302/18-ц (провадження №61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі №133/1238/17 (провадження №61 - 19345св19). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (частина друга статті 1193 ЦК України). Судом встановлено, що причиною нещасного випадку на залізниці стала груба необережність [PERSON] , а саме порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Таким чином встановлено, що батько позивача загинув внаслідок ДТП, яка мала місце на залізниці. Відтак, АТ «Українська залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. З огляду на встановлені фактичні обставини справи та надані докази суд вважає, що у даному випадку ДТП мала місце внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки та поведінки потерпілого, а не внаслідок умислу потерпілого. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8 та 9 частини другої статті 16 ЦК України). Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із статтею 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживають з нею однією сім`єю. Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У роз`ясненнях, наданих у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином загиблого [PERSON] , тому суд дійшов висновку про те, що заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок загибелі [PERSON] підлягає відшкодуванню відповідачем, як власником джерела підвищеної небезпеки, оскільки останній суду не довів, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, суд вважає, що оскільки ДТП сталася внаслідок грубої необережності [PERSON] , а відповідачем Правил дорожнього руху порушено не було, тому необхідно зменшити розмір відшкодування позивачу моральної шкоди завданої смертю [PERSON] , оскільки відповідач, будучи власником джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану смертю батька, незалежно від своєї вини. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача. Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі батька позивача під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За таких обставин суд вважає необхідним визначити розмір відшкодування позивачу моральної шкоди в сумі 50 000 грн., задовольнивши таким чином позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково. Разом з тим, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 22850,00 грн. відшкодувань, пов`язаних із витратами на поховання [PERSON] з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» під похованням померлого потрібно розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Відповідно до інформації Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 02.06.2023, позивач [PERSON] 22.12.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою щодо виплати йому допомоги на поховання [PERSON] та 26.12.2022 на банківський рахунок [PERSON] була зарахована вищезазначена допомога в сумі 46967,34 грн. У підтвердження понесених витрат на поховання батька [PERSON] позивач надав рахунок № [NUMBER] , виданий ФОП [PERSON] на суму 22850,00 грн. та квитанцію до прибуткового касового ордера №508 від 21.12.2022, виданої ФОП [PERSON] , відповідно до якої [PERSON] здійснив проплату за поховання [PERSON] на суму 22850,00 грн. (а.с. 22-23). Крім того, до позовної заяви позивач додав виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців від 15.07.2021, відповідно до якої фізична особа-підприємець [PERSON] здійснює економічну діяльність, зокрема, КВЕД 96.03 - організування поховань і надання суміжних послуг (а.с. 24), а також витяг №2102283401591 від 21.07.2021, відповідно до якого ФОП [PERSON] є платником єдиного податку за КВЕД 96.03 - організування поховань і надання суміжних послуг (а.с. 25). Згідно роз`яснень Державної податкової служби України у підкатегорії 109.15 «ЗІР», приватні підприємці - платники єдиного податку, які здійснюють готівкові розрахунки з покупцями, не ведуть касову книгу та не виписують прибуткові касові ордери. Згідно з п. 15 ст. 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону «Про захист прав споживачів». Отже, такі платники податків на вимогу покупця надають касовий чек, товарний чек, розрахункову квитанцію, що підтверджує факт продажу товарів або надання послуг. Згідно чинного законодавства квитанцію до прибуткового касового ордера мають право видавати лише юридичні особи. Проаналізувавши в сукупності вказані вище норми права та надані позивачем докази у підтвердження понесених витрат на поховання, суд важає, що надані позивачем рахунок № [NUMBER] , виданий ФОП [PERSON] на суму 22850,00 грн. та квитанція до прибуткового касового ордера №508 від 21.12.2022, видана ФОП [PERSON] не є належними доказами і не підтверджують дійсність понесення позивачем витрат на поховання у заявленому розмірі та надання таких послуг саме ФОП [PERSON] , з урахуванням того, що приватні підприємці - платники єдиного податку, які здійснюють готівкові розрахунки з покупцями, не ведуть касову книгу та не виписують прибуткові касові ордери. Необхідно також зазначити, що сам по собі рахунок № [NUMBER] , виданий ФОП [PERSON] на суму 22850,00 грн. не є розрахунковим документом, який підтверджує понесені витрати на поховання. Як зазначалося вище, належними доказами у підтвердження витрат на поховання можуть бути касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, що видаються приватними підприємцями - платниками єдиного податку, які здійснюють готівкові розрахунки з покупцями. Варте уваги й те, що у квитанції до прибуткового касового ордера №508 від 21.12.2022 одночасно вказано, що дану квитанцію до прибуткового касового ордера видало «Ритуал-сервіс», але й разом з тим, міститься печатка ФОП [PERSON] , що свідчить про невідповідність вимогам закону даного документа та не підтверджує надання таких послуг саме ФОП [PERSON] . Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 22850,00 грн. відшкодувань, пов`язаних із витратами на поховання не підлягають задоволенню. Оскільки позивач при подачі даного позову був звільнений від сплати судового збору, тому згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави в сумі 1073,60 грн.

Outcome: partial