Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

1. Описова частина 10.12.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому із урахуванням заяви від 13.04.2022 (а.с. 49-57), просить: - визнати, що інформація, поширена у висновку за результатами службового розслідування щодо неправомірних дій (бездіяльності) окремих працівників СВ Бердичівського PBП ГУНП Житомирський області при здійсненні досудового розслідування кримінальних проваджень, відкритими за заявами [PERSON] у об`єднаному кримінальному провадженні №12012060050000268 від 22.12.2012 [PERSON] , старшим слідчим Головного управління Національної поліції в Житомирській області майором поліції, а саме: «...написання подібних заяв [PERSON] та [PERSON] напевне намагаються уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами» та у об`єднаному кримінальному провадженні №120170600500019175 від 29.12.2017 [PERSON] , слідчою Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшого лейтенанта поліції, а саме: «... [PERSON] та [PERSON] звертаються з подібними скаргами, заявами та наклепами на її адресу... лише з однією метою, щоб уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами. Особисто до вище зазначених органів, [PERSON] не з`являється, а лише відправляє відповідно свого доручення, співмешканця [PERSON] » є недостовірною. - зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області спростувати поширену інформацію [PERSON] старшим слідчим Головного управління Національної поліції в Житомирській області майором поліції у висновку за результатами службового розслідування щодо неправомірних дій (бездіяльності) окремих працівників СВ Бердичівського РВП ГУНП області при здійсненні досудового розслідування кримінальних проваджень, відкритими за заявами [PERSON] від 07.03.2019, відкритими за заявами [PERSON] у об`єднаному кримінальному провадженні №12012060050000268 від 22.12.2012, а саме: «...написання подібних заяв [PERSON] та [PERSON] напевне намагаються уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами»; - зобов`язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області спростувати поширену інформацію [PERSON] , слідчою Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшим лейтенантом поліції спростувати поширену нею інформацію у висновку за результатами службового розслідування щодо неправомірних дій (бездіяльності) окремих працівників Бердичівського РВП ГУНП області при здійсненні досудового розслідування кримінальних проваджень, відкритими за заявами [PERSON] у об`єднаному кримінальному провадженні № 120170600500019175 від 29.12.2017, а саме: «... [PERSON] та [PERSON] звертаються з подібними скаргами, заявами та наклепами на її адресу... лише з однією метою, щоб уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами. Особисто до вище зазначених органів, [PERSON] не з`являється, а лише відправляє відповідно свого доручення, співмешканця [PERSON] "; - стягнути з Головного управління Національної поліції в Житомирській області, [PERSON] , старшого слідчого Головного управління Національної поліції в Житомирській області майора поліції, [PERSON] , слідчої Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшого лейтенанта поліції на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача На обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що 19.03.2011 листом СУ ГУНП у Житомирській області № 83І/24-2021 її було повідомлено про розгляд її Інформаційного запиту від 14.03.2021, до якого було долучено витяг з висновку службового розслідування на 9 аркушах. Ознайомившись з наданим висновком, вона виявила, що ньому міститься інформація відносно неї та членів її сім`ї, яка є недостовірною, недоведеною та такою, що порушує її особисті немайнові права, права членів її сім`ї, право на честь, гідність та ділову репутацію. Доведення до відома заступника начальника ГУНП у Житомирський обл., начальника СУ полковника поліції Радченка О.П., заступника начальника СУ ГУНП у Житомирський обл. підполковника поліції Неруха О.М., заступника начальника відділу оперативних розробок Житомирського управління ДББ НІ і України капітана поліції Казімірова А.В., оперуповноваженого відділу моніторингу та зонального контролю Житомирського управління ДВБ НП України старшого лейтенанта поліції Кабакова Є.Є. та старшого слідчого СУ ГУНП у Житомирський обл. старшого лейтенанта поліції Левицької Т.В. і поширення такої інформації слідчими СВ Бердичівського РВП ГУНП у Житомирський обл. Столяром Р.В. та [PERSON] - відносно неї спричинило тяжкі душевні страждання, неймовірні переживання, дискредитувало її як жінку та порядну законослухняну людину, громадянку. Оскільки відповідачі є представниками правоохоронної структури, відкрито та безпідставно принизили її перед іншими особами та поширили неправдиві відомості стосовно неї, вона постійно сильно переживає, хвилюється і досі змушена кожного разу виправдовуватись, незважаючи на те, що є потерпілою у кримінальних провадженнях, і не вона, а проти неї було вчинено ряд незаконних дій, які досі не розкрито. За період із 2012 до 2019 року до Бердичівського відділу поліції нею неодноразово подавалися заяви про вчинення злочинів її колишнім чоловіком [PERSON] , працівниками банку, державним виконавцем, працівником ДП «СЕТАМ» та за ухвалами слідчих суддів відомості внесено до ЄРДР. 18.02.2019 кримінальні провадження були об`єднані в одне кримінальне провадження, яке зареєстровано в ЄРДР за № 120170600500019175 від 29.12.2017 На її скаргу слідчі мали надати відповідь про те, чому жодна з кримінальних справ за заявою позивача не розслідується ними належним чином. Проте, очевидно, жодних аргументів на свій захист у відповідачів не знайшлося, а тому єдиним способом хоч якось пояснити своє службове недбальство послужила позиція «очорнити» особу Позивача. Недостовірною дана інформація є тому, що жодних боргових чи кредитних зобов`язань перед банківськими установами ані Позивач, ані її чоловік [PERSON] не мають, з [PERSON] . Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2013 року (Серія [NUMBER] ), а тому він є її законним чоловіком, відтак окрім недостовірних відомостей дана інформація порочить її честь, принижує гідність, як жінки, оскільки висловлена брутально, без поваги та з безспірною метою - надати особі позивача негативного забарвлення. Враховуючи зазначені доводи, глибину страждань і сторін правопорушення, вважає, що з Відповідачів належить стягнути солідарно на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 10 000 гривень. У відзиві\~на позовну\~заяву старший\~слідчий СВ\~Бердичівського РВП\~Столяр Роман\~Васильович вказав, що в період із 04.10.2017 до 22.04.2020 ним здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12012060050000268 від 22.12.2012 за ч. 1 ст. 358 КК України. 22.04.2020 зазначене кримінальне провадження передано на розгляд іншому слідчому. В січні 2019 року до СУ ГУНП в Житомирській області від [PERSON] надійшла скарга на його дії та було проведено службове розслідування. За результатами службового розслідування (висновок від 07.03.2019 ) в його діях не виявлено службових порушень, а доводи [PERSON] і інтересах [PERSON] не знайшли свого підтвердження. Під час службового розслідування ним було надано письмові пояснення щодо фактів, викладених у скарзі [PERSON] . У своєму поясненні ним викладено власну думку щодо змісту поданої [PERSON] заяви. Його пояснення приєднані до матеріалів службового розслідування та являються внутрішніми документами ГУПН в Житомирській області. Відповідно до статті 30 ЗУ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Крім того, інформація в наданому ним поясненні стосовно [PERSON] є інформацією із обмеженим доступом, а складання висновку за результатами його пояснень не можна вважати поширенням інформації. Матеріали службового розслідування не могли спричинити ніяких негативних правових наслідків для [PERSON] . Просить із наведених підстав у задоволенні позову відмовити. У відзиві\~на позовну\~заяву представник\~відповідача Головного\~Управління національної\~поліції в\~Житомирській області просить відмовити у задоволенні позову із тих підстав, що інформація, вказана у поясненнях слідчих Панасюк А.Л. та [PERSON] є їх оціночними судженнями та міститься лише у висновку за результатами службового розслідування, не була опублікована у пресі, передана по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширена в інтернеті чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, а тому відповідачі не поширювали інформацію, як це вказано у позові. Крім того моральна школа не обґрунтована. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою від 16.12.2021 задоволено заяву судді Большакової Т.Б. про самовідвід від вирішення даної справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2021, справу було розподілено судді Хуторній І.Ю. Ухвалою від 21.12.2021 позовну заяву [PERSON] залишено без руху та позивачці надано строк 10 днів для усунення недоліків позовної заяви. 31.12.2021 на виконання ухвали суду від 21.12.2021 позивачка надала уточнену позовну заяву. Ухвалою судді від 02.05.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) учасників справи. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що відповідно до листа заступника начальника СУ ГУНП в Житомирській області від 19.02.2021 [PERSON] направлено витяг з висновку службового розслідування від 07.03.2019, проведеного дисциплінарною комісією Головного управління Національної поліції в Житомирській області за заявою [PERSON] від 16.01.2019, поданою у інтересах [PERSON] щодо неправомірних дій (бездіяльності) окремих працівників СВ Бердичівського ВП ГУНП області при здійсненні досудового розслідування кримінальних проваджень (а.с. 13). Відповідно до Витягу із висновку за результатами службового розслідування , затвердженого Начальником ГУНП в Житомирській області від 07.03.2019 щодо неправомірних дій бездіяльності окремих працівників СВ Бердичівського ВП ГУНП області при здійсненні досудового розслідування кримінальних проваджень, відкритих за заявам [PERSON] : 1. Службове розслідування за заявами гр. [PERSON] № Б-15/42-05/01 - 2019 та № Б-20 к 42-05 01-2019 в інтересах гр. [PERSON] щодо неправомірних дій (бездіяльності) окремих працівників СВ Бердичівського ВП ГУНИ області при здійсненні досудового розслідування кримінальних проваджень, відкритих за заявами [PERSON] , які надійшли з Житомирського управління ДВБ НП України, вважати закінченим. 2. За порушення ст. 1 Дисциплінарною статуту НПУ, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-УІІІ, яке виразилось у неналежному розслідуванні кримінального провадження №12017060050001975 та призвело до порушення ст.ст. 2, 28 КПК України щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і дотримання розумних строків проведення слідчих дій у даному провадженні, відповідно до ст.ст. 13, 19 Дисциплінарного статуту НПУ, застосувати до слідчого СВ Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області старшого лейтенанта поліції Панасюк Ганни Леонідівни дисциплінарне стягнення - зауваження. Із зазначеного висновку також вбачається, що [PERSON] , будучи опитаним в ході службового розслідування, пояснив, що у нього в провадженні перебуває кримінальне провадження №12012060050000268 від 22.12.2012 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів) КК України. У даному кримінальному провадженні проведено значний обсяг слідчих (розшукових) дій та заходів забезпечення кримінального провадження, направлених на дослідження обставин вчинених правопорушень та причетних до них осіб. Однак на даний час кримінальне правопорушення залишається не розкритим. Поряд з тим, майор поліції [PERSON] будь-які неправомірні дій стосовно гр. [PERSON] та її представника [PERSON] зі свого боку заперечив, пояснивши, що доводи у заяві [PERSON] від 17.01.2019 є прямим наклепом по відношенню до нього, його ділової репутації, що є порушенням його конституційних прав. Він ніколи не допускав собі будь-яку неправомірну поведінку при спілкуванні з вказаними особами, навпаки дотримувався правил етики та моралі при спілкуванні з ними. Доводи [PERSON] у його заяві переходять всі рамки здорового глузду і взагалі, він чи [PERSON] впродовж останніх приблизно 6 місяців до нього не приходили та не спілкувалися щодо даного кримінального провадження. Тому, написання вказаної заяви [PERSON] розцінює як наявність у нього якогось надуманого особистого неприязного ставлення до нього, слідчих та до органів Національної поліції в цілому, з метою спровокувати конфлікт. Крім цього, вважає, що написанням подібних заяв [PERSON] та [PERSON] напевне намагаються уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами. У свою чергу [PERSON] та [PERSON] при спілкуванні з ним та іншими поліцейськими Бердичівського ВП погрожує їм звільненням, намагається провокувати конфліктні ситуації. Опитана в ході проведення службового розслідування слідчий СВ Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області старший лейтенант поліції Панасюк Ганна Леонідівна, Пояснила, що у неї в провадженні перебуває кримінальне провадження №12017060050001975 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.190 (шахрайство) КК України, до якого 18.02.2019 прокурором Бердичівської місцевої прокуратури Ващуком С.Є. були приєднані матеріали кримінальних проваджень де [PERSON] являється потерпілою: №12018060050000724, № 12018060050000725 та № 12019060050000149. Всі вказані провадження поєднані між собою одною спільною проблемою, а саме: Інформація з обмеженим доступом. Поряд з тим, старший лейтенант поліції [PERSON] будь-які неправомірні дій стосовно гр. [PERSON] та її представника [PERSON] зі свого боку заперечила, пояснивши, що на її думку [PERSON] та [PERSON] звертаються з подібними скаргами, заявами та наклепами на її адресу та на адресу керівництва Бердичівського ВП, прокуратури м. Бердичева, лише з однією метою, щоб уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами. Особисто до вище зазначених органів, [PERSON] не з`являється, а лише відправляє відповідно до свого доручення, співмешканця [PERSON] , який жодним чином не має відношення до кримінальних проваджень. П Під час розмови з останнім 03.01.2019, вона не забажала відповідати на його питання, які стосуються матеріалів кримінального провадження на камеру у власному службовому кабінеті повідомивши, що на всі запитання, відповість безпосередньо потерпілій [PERSON] . В подальшому, при особистій розмові між нею, керівником слідчого відділу Бердичівського відділу поліції та [PERSON] , даний чоловік при розмові, жодним чином не давав висловити свою точку зору з приводу кримінальних проваджень, нехтуючи її правами обов`язками як слідчого, перебиваючи її та спростовуючи всі її доводи так як йому це було необхідно і на власну користь. У кримінальному провадженні №12017060050001975 проведено значний обсяг слідчих (розшукових) дій та заходів забезпечення кримінальної провадження, направлених на дослідження обставин вчинених правопорушень та причетних до них осіб. Однак, на даний час кримінальне правопорушення залишається не розкритим. Крім цього, зазначила, що їй відомо про наявні рішення слідчого судді Вдовиченко, яка визнала електронні торги дійсним, однак наразі дане рішення оскаржується в Апеляційному суді м. Житомир В подальшому, по рішенню Апеляційного суду м. Житомира, яке буде долучено до матеріалів провадження відповідно до вимог КГЖ, вона в зможе буде прийняти законне рішення по даному кримінальному провадженню (а.с. 14-18). Норми права, застосовані судом, релевантна судова практика, висновки суду Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Аналіз статті 5 ЦК України свідчить, що зазвичай чинність актів цивільного законодавства не обмежена певним строком, якщо в них не передбачено іншого. Тобто акт цивільного законодавства є чинним до його скасування у встановленому порядку. Про скасування акту цивільного законодавства чи цивільно-правової норми може бути прямо вказано в новому акті цивільного законодавства. У частині третій статті 277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено. Тому чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) зазначено, що: «недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 (провадження № 61-7891св21) вказано, що: «суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 278/1638/19 (провадження № 61-3525св21). У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що: «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України «Про інформацію»). Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року). При зверненні до суду з позовом до суду позивачка просила визнати, що інформація, поширена у висновку за результатами службового розслідування щодо неправомірних дій (бездіяльності) окремих працівників СВ Бердичівського PBП ГУНП Житомирський області при здійсненні досудового розслідування кримінальних проваджень, відкритими за заявами [PERSON] у об`єднаному кримінальному провадженні №12012060050000268 від 22.12.2012 [PERSON] , старшим слідчим Головного управління Національної поліції в Житомирській області майором поліції, а саме: «...написання подібних заяв [PERSON] та [PERSON] напевне намагаються уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами» та у об`єднаному кримінальному провадженні №120170600500019175 від 29.12.2017 [PERSON] , слідчою Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшого лейтенанта поліції, а саме: «... [PERSON] та [PERSON] звертаються з подібними скаргами, заявами та наклепами на її адресу... лише з однією метою, щоб уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами. Особисто до вище зазначених органів, [PERSON] не з`являється, а лише відправляє відповідно свого доручення, співмешканця [PERSON] » є недостовірною. Суд вважає, що зазначення [PERSON] у своїх поясненнях - «...написання подібних заяв [PERSON] та [PERSON] напевне намагаються уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами», а також [PERSON] , «... [PERSON] та [PERSON] звертаються з подібними скаргами, заявами та наклепами на її адресу... лише з однією метою, щоб уникнути боргових зобов`язань перед банківськими установами» є їх оціночними судженнями, правдивість яких не можна перевірити на предмет їх дійсності. Такі висловлювання є вираженням суб`єктивної думки і поглядів [PERSON] та [PERSON] і не свідчать про приниження честі, гідності та ділової репутації позивачки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2021 року у справі № 398/3086/19 (провадження № 61-9893св20) зазначено, що: «за своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і при цьому неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. [...] Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Суд враховує при цьому правову позицію ЄСПЛ щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення ЄСПЛ від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, інколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (справа Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11)». Суд зазначає, що оспорювана інформація є суб`єктивною думкою слідчих та може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані. У інформації, що є предметом судового захисту, є висловлення, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання повних засобів. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 (провадження № 61-17422св20) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики. Таким чином, враховуючи положення статті 277 ЦК України, статті 30 Закону України «Про інформацію», слід відмовити у визнанні недостовірною та спростування поширеної інформації, а також стягнення похідної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Розподіл судових витрат Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачки їй не компенсовуються.

Outcome: dismissed