Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Ліквідатора банкрута ТОВ «Дар`я і К» арбітражного керуючого Гусар І.О., ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко», [PERSON] , третя особа: ТОВ НВФ «Вест» про визнання права власності на майнові права на об`єкт інвестування. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 24.07.2003 року нею (Інвестор) та ТОВ «Дар`я і К» в особі директора [PERSON] (Фірма) було укладено Інвестиційний договір № 16. Предметом договору є інвестування Інвестором за рахунок власних коштів будівництва житла в житловому будинку за поштовою адресою: [ADDRESS] , яка являється будівельною адресою [ADDRESS] . ТОВ «Дар`я і К» відповідно до п. 1.4 Інвестиційного договору зобов`язувалося після закінчення будівництва та здачі будинку у 2 кварталі 2004 року Державній комісії по прийомі будинку в експлуатацію передати Інвестору вказану в п.п. 1.3.2 квартиру за умови сплати інвестором повної вартості квартири, що є предметом договору протягом терміну, встановленого в п. 2.1.2. Договору. Відповідно до п. 2.1.2. Інвестиційного договору вона зобов`язувалася до 11.08.2003 року оплатити шляхом перерахування суми 88 151,00 грн., що становило 50 загальної вартості, вказаної в пункті 2.1. Договору, а саме: 176 302,00 грн., на розрахунковий рахунок Фірми. Решту суми вона зобов`язувалася оплатити до 15.12.2003 року. Вказала, що у передбачений договором строк здійснила оплату, передбачену Інвестиційним договором № 16 у повному обсязі, а саме у розмірі 176 302,00 грн., тобто, як Інвестор, виконала усі зобов`язання, передбачені Інвестиції договором, тому мені належить право власності на майнові права на об`єкт інвестування. Однак, станом на дату подачі позову, вона досі не отримала у власність житло, що є предметом Інвестиційного договору № 16, не зважаючи на належне виконання зобов`язань за договором зі своєї сторони як Інвестора. Зазначила, що 11.02.2008 року Шевченківський районний суд м. Києва у справі № 1-14 визнав, що директор ТОВ «Дар`я і К» [PERSON], не зважаючи на те, що вона виконала всі умови договору інвестування, внесла грошові кошти у розмірі 176 302,00 грн., ТОВ «Дар`я і К», в свою чергу, будь-яких дій щодо договору інвестування житла не виконало. Згодом, 12.01.2009 року Господарським судом міста Києва у справі № 15/14-6 про визнання ТОВ «Дар`я і К» банкрутом винесено ухвалу, згідно з якою суд ухвалив ліквідувати банкрута - ТОВ «Дар`я і К» як юридичну особу в зв`язку з банкрутством;. Державному реєстратору Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації провести державну реєстрацію припинення ТОВ «Дар`я і К» як юридичної особи та внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про проведення державної реєстрації припинення ТОВ «Дар`я і К» як юридичної особи не пізніше наступного робочого дня з дати надходження ухвали. Ліквідатору банкрута - ТОВ «Дар`я і К» арбітражному керуючому Гусару І.О. забезпечити збереженість архівних документів банкрута і, за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері архівної справи і діловодства або уповноваженою ним архівною установою, визначити місце подальшого їх зберігання. Зазначила, що не укладала договори ні в усній, ні в письмовій формі щодо інвестування однієї квартири в об`єкті будівництва з кількома інвесторами. Однак, 11.02.2002 року між ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» та ТОВ НВФ «Вест» було укладено Договір про інвестуй будівництва частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 24.03.2004 року між [PERSON] та ТОВ НВФ «Вест» було укладено Договір інвестування будівництва № 45, відповідно до якого [PERSON] інвестувала кошти в розмірі 222 140,52 грн. в будівництво об`єкту за адресою: [ADDRESS] , та здійснила 100% оплату за вказаним договором. Надалі, [PERSON] уклала договір купівлі-продажу інвестиційного активу з [PERSON] , який посвідчено нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Т.Ю., про що внесено запис до державного реєстру правочинів за № 461748 від 04.02.2005 року. Таким чином, ТОВ НВФ «Вест» визнала [PERSON] інвестором будівництва квартири [ADDRESS] Вказала, що 12.12.2019 року вона звернулась до Керуючого санацією ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» Кравченко С.О., якого було призначено після порушення провадження у справі № 50/279 від 07.09.2009 року ухвалою Господарського суду міста Києва у справі про визнання банкрутом ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко», і встановила, що вона та [PERSON] мають документи щодо майнових прав на ту ж саму квартиру. Керуючий санацією ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» Кравченко С.О. повідомив про необхідність вирішувати вказану ситуацію виключно у судовому порядку. Вважаючи свої права порушеним, звертається до суду та просить визнати право власності [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , серія та номер паспорта [NUMBER] , виданий Ватутінським ГУ МВС України в Київській області на майнові права на об`єкт інвестування, а саме: на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,96 м2. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.10.2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 38). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.10.2022 року змінено порядок розгляду справи, постановлено проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін (а.с. 101). 07.10.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача [PERSON] - адвокатом Омеляном І.В. (а.с. 59-94). У поданому відзиві відповідач зазначив, що [PERSON] не погоджується з позовними вимогами позивача та вважає їх безпідставними, оскільки позивач не набула у встановленому порядку майнових прав на об`єкт інвестування, а саме: на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,96 м2, оскільки статус ТОВ «Дар`я і К» по відношенню до будівництва не визначений, останнє не мало майнових прав і, відповідно, не могло їх передати позивачу. Крім того, Інвестиційний договір № 16 від 24.07.2003 року був укладений без наміру його реального виконання, що встановлено постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.02.2008 року у справі № 1-14. Також, вказав, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2021 року у справі № 759/15688/20, зміненого постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2022 року, визнано за [PERSON] право власності на майнові права на об`єкт інвестування, а саме на квартиру [ADDRESS] , кількість кімнат - 2, загальна площа - 71,96 м2. У судове засідання з`явився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у поданому позові. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Омелян І.В. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовної заяви з підстав, що були наведені у відзиві на позовну заяву. Інші учасники судово процесу, які належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, своїм правом на подання заяв по суті спору у встановлений судом строк не скористались. Суд, заслухавши сторін, які з`явились, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, що викладені ними у заявах по суті справи та підтверджені доданими до них доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 24.07.2003 року між ТОВ «Дар`я і К» (Фірма) та [PERSON] укладено Інвестиційний договір № 16 (а.с. 6-7). Предметом договору є інвестування Інвестором за рахунок власних коштів будівництва житла в житловому будинку за поштовою адресою: [ADDRESS] , яка являється будівельною адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 Інвестиційного договору ТОВ «Дар`я і К» зобов`язувалося після закінчення будівництва та здачі будинку у 2 кварталі 2004 року Державній комісії по прийомі будинку в експлуатацію передати Інвестору вказану в п.п. 1.3.2 квартиру за умови сплати інвестором повної вартості квартири, що є предметом договору протягом терміну, встановленого в п. 2.1.2. Договору. Відповідно до п. 2.1.2. Інвестиційного договору [PERSON] зобов`язувалася до 11.08.2003 року оплатити шляхом перерахування суми 88 151,00 грн., що становило 50 загальної вартості, вказаної в пункті 2.1. Договору, а саме: 176 302,00 грн., на розрахунковий рахунок Фірми. Решту суми вона зобов`язувалася оплатити до 15.12.2003 року. Згідно наявних в матеріалах справи копій квитанцій ТОВ «Дар`я і К» прийнято від [PERSON] грошові кошти (а.с. 8). Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.02.2008 року у справі № 1-14/08 кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] та інших повернуто для проведення додаткового розслідування (а.с. 4-30). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2021 року у справі № 759/15688/20, зміненого постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2022 року, визнано за [PERSON] право власності на майнові права на об`єкт інвестування, а саме на квартиру [ADDRESS] , кількість кімнат - 2, загальна площа - 71,96 м2. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: звернення до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу; визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Відповідно до п. 5 ст. 7, ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з п. 6 ст. 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою. Статтею 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном. Згідно зі ст. 177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. За змістом положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 13.05.2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в межах справи № 760/17864/16-ц (провадження № 61-699св17) підтвердив раніше сформовану позицію, викладену в постановах від 20.03.2019 року у справі № 761/20612/15-ц (провадження № 14-39цс19) та від 27.02.2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження № 14-606цс18), яка полягає в тому, що в разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. За положеннями п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Положенням п. 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року, для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються такі документи: 1) документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо; 2) технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартиру, житлове, нежитлове приміщення тощо). У разі придбання особою безпроцентних (цільових) облігацій, за якими базовим товаром є одиниця нерухомості, документами, що підтверджують набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу облігацій та за наявності документ, згідно з яким здійснювалось закріплення відповідного об`єкта інвестування за власником облігацій (договір резервування, бронювання тощо). Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Таким чином, саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою. Інвестор наділений правами, тотожними правам власника нерухомого майна, пов`язаними зі створенням об`єкта нерухомого майна. Тому в разі порушення його речових прав він має право на звернення до суду за їх захистом шляхом пред`явлення позову про визнання за ним його майнових прав та витребування своєї власності з незаконного володіння іншої особи (ст. ст. 392, 388 ЦК України). При цьому не вимагається визнання недійсними нікчемних правочинів, які спрямовані на незаконне заволодіння майном інвестора іншими особами (ст. 228 ЦК України). Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Позивачі є власниками майнових прав за інвестиційними договорами на будівництво квартир, повністю сплативши вартість об`єктів будівництва, тобто вчинивши дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги щодо переходу права власності на об`єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об`єкт. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 року у справі № 520/4355/17 (провадження № 61-5773 св 18). У ст. ст. 1, 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції Закону чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави (ч.1ст. 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність»). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. За приписами ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність», основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України «Про інвестиційну діяльність» при недодержанні договірних зобов`язань суб`єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Згідно ч. 1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.80 ЦПК України). Вирішуючи позов по суті, суд також, звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Звертаючись до суду, позивач мотивувала свою позицію тим, що є інвестором, який повністю виконав умови інвестування, через що набуває майнові права на об`єкт інвестування. Разом з тим, суд не може погодитись із вказаними твердженнями позивача, виходячи з наступного. Як зазначалось, 24.07.2003 року між ТОВ «Дар`я і К» (Фірма) та [PERSON] укладено Інвестиційний договір № 16. Предметом договору є інвестування Інвестором за рахунок власних коштів будівництва житла в житловому будинку за поштовою адресою: [ADDRESS] , яка являється будівельною адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 Інвестиційного договору ТОВ «Дар`я і К» зобов`язувалося після закінчення будівництва та здачі будинку у 2 кварталі 2004 року Державній комісії по прийомі будинку в експлуатацію передати Інвестору вказану в п.п. 1.3.2 квартиру за умови сплати інвестором повної вартості квартири, що є предметом договору протягом терміну, встановленого в п. 2.1.2. Договору. Відповідно до п. 2.1.2. Інвестиційного договору [PERSON] зобов`язувалася до 11.08.2003 року оплатити шляхом перерахування суми 88 151,00 грн., що становило 50 загальної вартості, вказаної в пункті 2.1. Договору, а саме: 176 302,00 грн., на розрахунковий рахунок Фірми. Решту суми вона зобов`язувалася оплатити до 15.12.2003 року. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, а суду не надано, відомостей про статус ТОВ «Дар`я і К» до об`єкту за адресою [ADDRESS] . Докази на підтвердження того, що у ТОВ «Дар`я і К» виникло перед позивачем будь-яких прав і обов`язків стосовно передачі останній нерухомого майна, в матеріалах справи відсутні. Суд вважає за необхідне також зазначити, що як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Дар`я і К» була припинена шляхом ліквідації (https://reyestr.court.gov.ua/Review/2670386). Згідно ч. 1 ст. 609 ЦК України зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав і обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються. З матеріалів справи не вбачається, що позивач заявляла будь-які вимоги до ТОВ «Дар`я і К» в межах справи про банкрутство. ТОВ «Дар`я і К» була припинена шляхом ліквідації. Таким чином, будь-які зобов`язання ТОВ «Дар`я і К» за Інвестиційним договором № 16 від 24.07.2003 року припинились. В той же час, судом встановлено, що судовим рішенням у справі № 759/15688/20, визнано за [PERSON] право власності на майнові права на об`єкт інвестування, а саме на квартиру [ADDRESS] , кількість кімнат - 2, загальна площа - 71,96 м2. Вказаним судовим рішенням встановлено та в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що 11.02.2002 року між ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» та ТОВ НВФ «ВЕСТ» укладено договір №11/02-2002 про інвестування будівництва частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1 вказаного договору ТОВ НВФ «ВЕСТ», як ген підрядна організація будівництва, має право самостійно та на свій розсуд вирішувати питання фінансування та будівництва квартир, не профінансованих ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко». 24.03.2004 року між ТОВ НВС «ВЕСТ» та [PERSON] укладено договір № 453-Г від 24.03.2004 року про інвестування будівництва, відповідно до якого інвестиційний внесок складає 222 140,52 грн., об`єкт інвестування квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат - 2, загальна площа 71,96 м2. 25.03.2004 року [PERSON] сплачено інвестиційний внесок у повному об`ємі в розмірі 222 140,52 грн. Листом № 04-02 від 04.02.2005 року ТОВ НВФ «ВЕСТ» надало згоду на підписання [PERSON] договору про переміну осіб в зобов`язаннях і правах по договору інвестування будівництва №453-Г від 24.03.2004 року щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат - 2, загальна площа 71,96 м2, тобто переуступки свого права за інвестиційним договором [PERSON] . 04.02.2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу інвестиційного активу (майнових прав) щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат - 2, загальна площа 71,96 м2. Відповідно до довідки № 453 від 08.02.2005 року, виданої ТОВ НВФ «ВЕСТ» [PERSON] являється інвестором на будівництво квартири за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат - 2, загальна площа 71,96 м2. Отже, матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Дар`я і К» виступило забудовником спірного об`єкту будівництва, фінансувало будівництво за рахунок отриманих в управління від довірителів коштів, закріплювало об`єкт інвестування та після введення об`єкта будівництва в експлуатацію та здійснення остаточних розрахунків, надавало довідку про право на набуття у власність закріпленого об`єкта інвестування. З матеріалів справи не вбачається, що, зокрема, ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» чи ТОВ НВФ «ВЕСТ являються правонаступником прав та обов`язків ТОВ «Дар`я і К». Таким чином, у ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» не виникли жодні обов`язки перед позивачем. Докази на підтвердження наявності між ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» та позивачем будь-яких договірних відносин, матеріали справи не містять. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у ЗАТ «Молодіжний житловий комплекс «Академмістечко» не виникло обов`язків перед позивачем. Крім того, при зверненні до суду, позивач вказала, що нею було повністю проведено оплату за Інвестиційним договором № 16 від 24.07.2016 року. Проте, із вказаним твердження позивача суд не може погодитись, з огляду на наступне. Як вбачається зі змісту п. 2.1.2. Інвестиційного договору № 16 від 24.07.2003 року, позивач зобов`язалась до 11.08.2003 року оплатити шляхом перерахування суму 88 151,00 грн., що становить 50% від загальної вартості, вказаної в п. 2.1. Договору (176 302,00 без ПДВ), на розрахунковий рахунок Фірми. Решту сплатити до 15.12.2003 року. Належним засобами доказування обставин переказу коштів на його поточний рахунок мають бути саме розрахункові документи. Статтею 22.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що ініціювання переказу здійснюється такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога: 5) меморіальний ордер. Позивач, стверджуючи, що на виконання п. 2.1.2. Договору оплатила грошові кошти шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Фірми ТОВ «Дар`я і К», повинена довести цю обставину, разом з тим, доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПУ України не надала. Разом з тим, позивачем при зверненні до суду надані копій квитанції, що містяться на аркуші справи № 8. Форма прибуткового касового ордера затверджена у додатку 2 до Положення «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» N 72 від 19.02.2001 року (на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до п. 2.10. Положення уся готівка, що надходить до кас підприємств, має своєчасно та в повній сумі оприбутковуватися в їх касах. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги згідно з пунктом 4.2 цього Положення, є здійснення такими підприємствами обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень з оформленням цих операцій у встановленому порядку прибутковим касовим ордером з видачею відповідної квитанції та відображенням у касовій книзі в день одержання підприємством готівкових коштів. Згідно п. 3.1. Положення касові операції оформляються прибутковими та видатковими касовими ордерами, типові форми і порядок заповнення яких затверджені наказом Міністерства статистики України від 15.02.1996 року № 51 «Про затвердження типових форм первинного обліку касових операцій», і мають застосовуватися усіма підприємствами. Приймання готівки касами підприємств, у тому числі й одержаної з банку, проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання готівки видається квитанція за підписами головного бухгалтера або особи, уповноваженої керівником підприємства, і касира, засвідчена печаткою підприємства. Подані позивачем копії квитанцій вказаним вимогам не відповідають. Окрім того, позивачем подана квитанція б/н, без визначення підприємства, організації із зазначенням суми, яку не можливо визначити, сплаченої на підставі договору, номер якого встановити також не можливо, від 19.08.2003 року інвест № 465. Такий договір у матеріалах справи відсутній. Тому, суд надходить до висновку про те, що не може визнати доведеною ту обставину, яка підтверджена в не встановленому законом порядку, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту виконання нею в умов інвестування. Тобто, суду не надано доказів того, що позивач вчинила дії, спрямовані на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права на проінвестоване майно. Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку про те, що у позивача виникло право на об`єкт інвестуван ня з моменту завершення будівництва. Крім того, звертаючись до суду, позивач просила визнати за нею право власності на майнові права на об`єкт інвестування, а саме: на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,96 м2. Однак, формулювання право власності на майнові права є некоректним, оскільки майнові права є складовою права власності, яке особа набуде після завершення будівництва на збудовану квартиру в будинку, що буде прийнятий в експлуатацію. Оскільки право власності визнається на проінвестоване майно в разі завершення будівництва, а за обставинами даної справи вказаних обставин також не встановлено, то за позивачем можуть бути визнані лише майнові права. Разом з тим, в ході розгляду справи доказів того, що за позивачем можуть бути визнані й майнові права, судом також не встановлено. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Разом з тим, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження а ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, як і сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів, а ні посилання позивача на обґрунтування своїх правових вимог. Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту протиправної поведінки відповідачів, тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed