Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

[PERSON] 16 березня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визначення розміру заборгованості по аліментам та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини і витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та в судовому засіданні посилалася на те, що вона з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2006 року, [INFO] в них народилася дитина - дочка [PERSON] , в актовому записі про народження якої були записані батьками сторони. Стосунки сторін не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2009 року їх шлюб було розірвано. Мешкали не разом і відповідачка відразу подала позов на стягнення аліментів на утримання дитини і на своє утримання, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року були стягнуті аліменти на утримання дитини, а потім були стягнуті аліменти і на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років. Згодом відповідачка змінила ім`я своєї дочки з [PERSON] на [PERSON] . Отже відповідач не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні вказаної дитини і позивачка вимушена була звертатися до суду з позовами про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки, ці аліменти рішенням суду були стягнені, рішення виконувалося; але відповідач і потім належним чином не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні своєї дитини, не добросовісно відноситься до сплати вказаних аліментів і витрат, через що на березень 2021 року мається заборгованість. Відповідно до ст. 196 СК України позивач має право вимагати від боржника по аліментам неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми не сплачених аліментів за кожний день просрочки. Користуючись вказаним, позивач і заявила вимоги про визначення розміру заборгованості по сплачуваним аліментам, особливо в частині його доходів від роботи на іноземних підприємствах (польських, російських, німецьких), стягнення через цю заборгованість з відповідача самої заборгованості і пені по сплаті аліментів на утримання своєї вказаної дитини, яка, на її думку, зараз повинна бути визначена судом в конкретній сумі. Звернулася з цим питанням до відповідача, отримала відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, відношення відповідача до позивача та їх дитини не змінилося, фактично відповідач усунувся від виховання та утримання дитини, вона (позивач) сама займається утриманням та вихованням її вказаної дитини, тому просила визначити розмір заборгованості по аліментам та стягнути з відповідача на її користь вказану заборгованість і пеню по сплаті аліментів на утримання дочки, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, надав відзив на позов, де зазначив, що рішенням суду визнано відсутність батьківства відповідача стосовно вказаної дитини, аліменти сплачував всі повністю, заборгованості не має, зараз ніяких обов`язків по відношенню до позивача і її дочки не має, позовні вимоги безпідставні і не доведені, заперечував проти задоволення позову і просив відмовити позивачці в повному обсязі. Представники третіх осіб Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) і Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, не заперечували проти розгляду справи без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаних представників третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2006 року. [INFO] [PERSON] народила дитину - дочку, в актовому записі про народження якої були записані батьками сторони. Стосунки сторін не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2009 року їх шлюб було розірвано. [PERSON] відразу подала позов на стягнення аліментів на утримання дитини і на своє утримання, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року були стягнуті аліменти на утримання дитини, а потім були стягнуті аліменти і на її утримання до досягнення дитиною трьох років. Згодом позивачка змінила ім`я своєї дочки з [PERSON] на [PERSON] . Як стверджує позивачка, відповідач не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні вказаної дитини і позивачка вимушена була звертатися до суду з позовами про стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки, ці аліменти рішенням суду були стягнені, рішення виконувалося; але відповідач і потім належним чином не виконував батьківські обов`язки, не приймав участі в вихованні та утриманні своєї дитини, не добросовісно відноситься до сплати вказаних аліментів і витрат, через що на березень 2021 року мається заборгованість. Позивач заявила вимоги про визначення розміру заборгованості по сплачуваним аліментам, особливо в частині його доходів від роботи на іноземних підприємствах (польських, російських, німецьких), стягнення через цю заборгованість з відповідача самої заборгованості і пені по сплаті аліментів на утримання своєї вказаної дитини, яка, на її думку, зараз повинна бути визначена судом в конкретній сумі. Звернулася з цим питанням до відповідача, отримала відмову. В добровільному порядку спір не вирішено, тому позивачка вимушена була звернутися з цим позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Судом встановлено, що дійсно позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2006 року. [INFO] [PERSON] народила дитину - дочку, в актовому записі про народження якої були записані батьками сторони. Стосунки сторін не склалися, стало питання про розлучення і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2009 року їх шлюб було розірвано. [PERSON] відразу подала позов на стягнення аліментів на утримання дитини і на своє утримання, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року були стягнуті аліменти на утримання дитини, а потім були стягнуті аліменти і на її утримання до досягнення дитиною трьох років. Згодом відповідачка змінила ім`я своєї дочки з [PERSON] на [PERSON] . [PERSON] 15 червня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини і припинення стягнення аліментів, відповідач заявила зустрічний позов до [PERSON] про захист честі та гідності матері і малолітньої дитини, ухвалою суду вказані позови були об`єднані в одне провадження для їх спільного розгляду. 10 грудня 2020 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення по цій справі №201/6658/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Соборний у м. Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини та припинення стягнення аліментів, відповідно до якого: виключено запис про [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ), як батька, з актового запису № 1146 від 16 вересня 2008 року про народження [PERSON] (ім`я до внесення виправлення імені дитини в актовому записі про народження № 1146 від 16 вересня 2008 року - [PERSON] ), [INFO] , вчиненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану виконкому Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області; припинено стягнення аліментів з [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) на утримання доньки [PERSON] (ім`я після внесення виправлення імені дитини в актовому записі № 1146 від 16 вересня 2008 року, вчиненого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану виконкому Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області - [PERSON]), [INFO] , що стягуються відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2009 року по справі №2-8769/09. Відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року по справі № 201/6658/18 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року залишено без змін. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2022 року по справі № 201/6658/18 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення; рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року залишено без змін. Отже, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по справі № 201/6658/18 набрало законної сили. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини, які встановлені у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по справі № 201/6658/18, а саме те, що [PERSON] не являється батьком дитини [PERSON] та те, що припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання її дитини, не підлягають доказуванню у даній справі. Стосовно доводів позивачки про те, що рішення від 22 жовтня 2009 року про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини належним чином не виконане, існує заборгованість зі сплати аліментів, розрахунки державних виконавців призводять до спотворення реальної суми боргу, а тому, на думку позивачки, є всі законні підстави для визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів, стягнення такої заборгованості та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, суд зазначає наступне. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України. Відповідно до змісту статті 180 Сімейного кодексу України зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття мають саме батьки. Ст. 121 Сімейного кодексу України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини шляхом сплати аліментів. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитині саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не є батьком дитини, не виникає. Тобто, виключно батьки несуть обов`язок по утриманню дитини. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року по справі № 511/219/18. Отже, суд приходить до висновку, що після задоволення позовної вимоги [PERSON] про виключення з актового запису про народження відомостей про нього як батька дитини [PERSON] та припинення стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , відсутні правові підстави для стягнення коштів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання її дитини. Щодо доводів позивачки про те, що з відповідача необхідно стягнути заборгованість по аліментам та неустойку (пеню), оскільки рішення про стягнення аліментів було прийнято до того, як судом було з`ясовано, що відповідач не являється батьком дитини позивачки, суд зазначає наступне. За змістом статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Аліментний обов`язок відповідача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що відповідач не є біологічним батьком дитини позивачки, підтверджує, що відповідач не є (і, відповідно, ніколи не був) батьком дитини позивачки. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про відповідача як батька дитини є, зокрема, відсутність у відповідача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дитини, адже за змістом положень статті 180 Сімейного кодексу України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Отже, виключення запису про батьківство є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли чоловік був записаний батьком дитини. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року по справі № 477/1165/20. З врахуванням встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що покладення на особу, яка не є батьком дитини, обов`язку щодо забезпечення цієї дитини, суперечить нормам національного законодавства, зокрема нормам Сімейного кодексу України. Таким чином, усі вимоги про виконання рішення суду від 22 жовтня 2009 року про стягнення з відповідача аліментів на дитину позивачки не підлягають задоволенню, оскільки він не є, і, відповідно, ніколи не був батьком дитини позивачки, а тому на нього не може бути покладено обов`язок з утримання дитини позивачки. Також, суд зазначає, що до підстав для невиконання рішення відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника. Задоволення вимоги про виключення з актового запису про народження відомостей про особу як батька є підставою для припинення стягнення аліментів з такої особи. У випадку наявності рішення про стягнення аліментів, таке рішення, після оспорювання батьківства, не підлягає виконанню, оскільки у відповідача відсутній обов`язок сплати аліментів на дитину позивачки. Правових підстав для встановлення та стягнення заборгованості по аліментам, а також стягнення неустойки (пені) немає, а отже позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню. Судом також встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів було закінчено. Так, 13 травня 2021 року постановою державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було закінчено виконавче провадження про стягнення аліментів відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Позивачкою було подано скаргу про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання вчинити певні дії. 25 січня 2022 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська винесено ухвалу по справі № 201/7376/21, відповідно до якої скаргу [PERSON] задоволено частково; визнано неправомірною та скасовано постанову старшого державного виконавця Павлоградського міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Готвянської О.В. від 13 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження №30364819; в іншій частині скарги відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року по справі № 201/7376/21 ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року скасовано; у задоволенні скарги [PERSON] , заінтересовані особи - Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), [PERSON] про визнання незаконною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено. Дане рішення набрало законної сили. Отже, у судовому рішенні, яке набрало законної сили, встановлено, що рішення про стягнення аліментів не підлягає подальшому виконанню. Також, у постанові Дніпровського апеляційного суду від 29 березня 2022 року по справі № 201/7376/21 встановлені наступні обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме вказано наступне: Щодо вимог скарги [PERSON] в частині відновлення виконавчого провадження № 30364819 та в частині зобов`язання державного виконавця вчинити всі передбачені Законом заходи та дії, спрямовані на повне виконання рішення суду про стягнення аліментів, а саме визначити та стягнути з [PERSON] заборгованість по аліментам (іноземні доходи), яка утворилася до 21 квітня 2021 року, слід зазначити, що вимоги скарги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки у справі встановлено, що державний виконавець обґрунтовано виніс постанову від 13 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження. Суд зазначає також наступне. Якщо відпали правові підстави для стягнення аліментів, а в даній справі правові підстави для стягнення аліментів відпали на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року по справі № 201/6658/18, то і відсутні правові підстави для здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року по справі № 265/4428/18. Також, суд зазначає: обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склались. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасіу проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти російської федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, зокрема, відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року), більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Таким чином, на підставі вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги позивачки безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позовної заяви до [PERSON] , треті особи: Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Правобережна окружна прокуратура м. Дніпра про визначення розміру заборгованості по аліментам та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини і витрат. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача чи її дитини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно позивача (крім передбачених законом), предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] про визначення розміру заборгованості по аліментам та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини і витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визначення розміру заборгованості по аліментам та стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітньої дитини і витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed