Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

26 червня 2019 року позивач подав до суду позовну заяву у якій просив суд визнати такою, що не відповідаює дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію директора Інституту біології клітини НАН України Сибірного Андрія Андрійовича, викладену у статті ?Радянська Академія. Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?, опублікованій на веб-сайті http://texty.org.ua, насту інформацію: ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінетs директора Інституту біології клітини, що у Львові.?, ?....робочий час Сибірного паралельно оплачують аж дві організації?, ?За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років. Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?; ?в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю?, також просив зобов`язати [PERSON] не пізніше наступного дня після набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування на веб-сайті [PERSON] повідомлені наступного змісту: ?На веб-сайті [PERSON] 06.03.2019 року було опубліковано статтю: ?Радянська Академія. Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?. Серед інших тверджень, які увійшли до статті, були твердження, які мали стосунок до директора Інституту біології клітини НАН України [PERSON] , зокрема такі: ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові.? ?... робочий час Сибірного паралельно оплачують аж дві організації?; ?За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?; ?... в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю?. Повідомляє, що дана інформація не відповідає дійсності, веб-сайт [PERSON] не володіє достовірними даними, які підтверджують викладені твердження щодо директора Інституту біології клітини НАН України [PERSON] . Свій позов обґрунтував тим, що на веб-сайті http://texty.org.ua 06.03.2019 року опубліковано статтю: ?Радянська Академія. Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?. Автор статті - [PERSON] . У даній статті, серед іншого, зазначено наступне: ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові. Цьому є логічне пояснення: робочий час Сибірного параллельно оплачують аж дві організації. Ще одне місце роботи вченого знаходиться у місті Жешув, що в Польщі - за 170 кілометрів від Львова. Викладання у Жешувському університеті забирає у вченого чимало часу. За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?. Парадокс - в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю. Рік за роком сидіти на двох стільцях одразу вигідно ще й з фінансової точки зору. Наприклад, у 2017 році за директорство в НАНУ Сибірний отримав 348 тис. грн., а на додачу ?капнула? ще й зарплата завідувача кафедри біотехнології і мікробіологи в Жешувському університеті - 892 тисячі гривень. Звертає увагу, дохід вченого, отриманий від української наукової установи, не такий і малий - він складає 40% від доходу з польської посади. Зрозуміло, що в Польщі, крім зарплати, кращі умови роботи, є лабораторії та матеріали. Але чи вистачає часу у науковця для організації роботи Інституту біології? Питання риторичне. Структура НАНУ в багатьох місцях наскільки прогнила, що багато працівників розглядають її лише як додатковий дохід ?за красиві очі?, без необхідності навіть з 'являтися на роботі?. Зазначає, що певні твердження автора статті є недостовірними, принижують його честь, гідність та ділову репутацію, створюють негативне враження та ставлення до нього, як до українського вченого та, відповідно, порушують його особисті немайнові права. Зокрема, не відповідають дійсності такі твердження автора: ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові?. ?....робочий час Сибірного паралельно оплачують аж дві організації?; ?За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?; Автор статті не покликається на жоден доказ, який би вказував на достовірність даної інформації. ?Парадокс - в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю?. Слід зауважити, що вказавши в пошук прізвище та ім`я позивача, наукометрична база [PERSON] (веб-сайт: [INFO] видає зовсім іншу інформаційну довідку наукового доробку, аніж та, яку зазначає автор у своїй статті. З даної довідки вбачається, що у нього, як в українського науковця, 169 наукових праць. Позивач не зміг з`ясувати ідентифікаційні дані - [PERSON] , що дають можливість звернутися з позовом безпосередньо до автора статті. Зокрема, виходячи з наявної в мережі Інтернет інформації про членство [PERSON] в Національній спілці журналістів України, було спрямовано інформаційний запит. У наданні інформації відмовлено. Беручи до уваги, що на сайті відсутня повна ідентифікаційна інформація щодо автора статті та власника веб-сайту, було отримано відповідну довідку від 12.04.2019 року № 144/2019-Д-ЦК Консорціуму ?Український центр підтримки номерів і адрес?. З довідки вбачається, що власником веб-сайту [INFO] є реєстрант відповідного доменного імені, а саме - [PERSON] , поштова адреса - [ADDRESS] . Аналогічна інформація міститься у відповіді реєстратора доменного імені - фізичної особи-підприємця [PERSON] . Згідно відповіді Департаменту містобудування та архітектури Київської міської ради від 10.05.2019р. №055-5510 - ум. Києві відсутня вулиця з назвою ?Альбатросова?. Разом з тим, за адресою в мережі інтернет httр://tехtу.org.uа/рg/news/еditorial/rеаd/60162/Аgencіjа_zhurnalistyky_danyh_ta_vydanna_textyorgua_ogoloshujut заначено наступне - ?Агенція журналістики даних? та видання texty.org.ua оголошують конкурс на посаду аналітика, а за адресою в мережі інтернет httр://tехtу.org.uа/рg/news/hohobi/rеаd/83106/GO_Аgencіjа_zhurnalistyky_danyh_shukaje_analityka_novyn зазначено , що ?ГО "Агенція журналістики даних" шукає аналітика для створення класифікованого масиву текстів? та "Агенція журналістики даних" (сайт Техtу.оrg.uа) запрошує аналітика на проект аналізу матеріалів з "фейкових" сайтів?. Також, на сайті httрs://gurt.org.ua/news/соmpetitions/29804/ зазначено про проведення ГО ?Агенція журналістики даних? тендеру на вдосконалення сайту http://texty.org.ua. Таким чином, аналіз інформаційного наповнення веб-сайту [INFO] та інших веб-сайтів вказує на його пов`язаність з Громадською організацією ?Агенція журналістики даних? . Згідно детальної інформації, розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України https://usr.minijust.gov.ua/uа/freesearch, серед засновників Громадської організації ?Агенція журналістики даних? є [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) та [PERSON] . У довідці від 12.04.2019р. №144/2019-Д-ЦК, також, зазначено, що на сайті http://texty.org.ua в розділі ?Про нас? зазначено, що ? Texty.org.ua - незалежне видання, засноване [PERSON] та [PERSON] у 2010 році?. За таких обставин, можна стверджувати, що [PERSON] вказаний як власник веб-сайту [INFO] у довідці Консорціуму ?Український центр підтримки номерів і адрес? та [PERSON] , співзасновник Громадської організації ?Агенція журналістики даних?, є однією і тією ж особою. 26 липня 2019 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судовий розгляд на 25 жовтня 2019 року. 15 листопада 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить позовну заяву залишити без задоволення у повному обсязі. Посилається на те, що відповідач повністю заперечує проти позову та вважає, що позов не підлягає задоволенню. Вказана в статті інформація є правдивою та такою що відповідає дійсності, та містить відомості про події та явища, які існували, а саме: "... робочий час Сибірного паралельно оплачують аж дві організації" вказане оціночне судження журналіста побудоване на інформації, яка була зазначена позивачем у щорічній декларації осіб уповноважених на виконання функцій держави та місцевого самоврядування за 2017 рік. Відповідно до розділу 11 декларації "доходи, у тому числі подарунки" [PERSON] отримав заробітну плату за основним місцем роботи - директор Інстутут біології клітини НАН України у розмірі понад 348 тис. грн, та заробітню плату, як завідувач кафедри біотехнології і мікробіології в Жешівському університеті (Польща) у розмірі 892 тис. грн. "За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?. Вказана інформація була підтверджена позивачем в листі, який отримала на свою адресу журналістка на запитання, які були надані [PERSON] для можливості надати свій коментар або ж спростування, щодо чистих поїздок за кордон. "... в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю." На даний час пошукова база Scopus на запит "Sibirny Аndrіу" надає інформацію, що 172 документи [PERSON] підготовлені під егідою Жешувського університету і тільки 1 документ - Інстутуту біології клітин, от же ця інформація також відповідає інформації яка була описана в статті. Щодо речення " [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові", то вказане реченя є оціночним судженням побудованим на інформації отриманій від секретаря позивача, яку вона отримала намагаючись протягом тижня зустрітися з позивачем для дачі коментаря, про те, їх постійно повідомляли про його відсутність на робочому місці в інституті. 16 січня 2020 року ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області позовну заяву було залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України. 04 лютого 2020 року [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2020 року. 12 березня 2020 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2020 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 05 червня 2020 року дана справа повернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області. 09 червня 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Радзівіл А.Г. прийнято до провадження та призначено судове засідання для розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити, пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову, пояснення надала аналогічні викладеному у відзиві на позовну заяву. Свідок [PERSON] пояснила, що вона проводила журналістське розслідування, перед тим як опублікувати своє розслідування на сайті, вона проводила дослідження, як витрачаються бюджетні кошти платників податків на утримання Академії НАН України, в тому числі вона спілкувалась із директором інститут біології клітини [PERSON] з приводу того, чим він займався за кордоном, вела з ним безпосереньо переписку надсилаючи листи на електронну пошту. На електронну адресу [PERSON] вона надіслала листа і через декілька днів отримала відповідь за підписом [PERSON] . Коли вона в своєму листі надіслала йому таблиці з датами відсутності його у інституті, він відповів так, що він в цей час перебував у відрядженнях, а не у відпустці, при чому за кошти приймаючої сторони. Пояснила, що в своїй публікації вона враховувала слова [PERSON] , а саме, він написав: ?що він пристосувався так в житті, що його відпочинок оплачують закордонні інституції (інститути, університети)?. Він повідомив [PERSON] , що вона може познайомитись із звітами щодо закордонних відряджень на сайті інституту, але на той час там таких звітів не було. Також [PERSON] повідомив її, що зарплату він отримував, перебуваючи за кордоном і вважає це нормально, тому вона процитувала слова [PERSON] у своїй статті. Вся інформація підтверджується роздруківками із електронної пошти. Крім того, інфоромацію щодо доходів позивача було отримано із щорічної декларації [PERSON] , яку він заповнив особисто. Відповідно до розділу 11 декларації "доходи, у тому числі подарунки" [PERSON] отримав заробітну плату за основним місцем роботи - директор Інстутут біології клітини НАН України у розмірі понад 348 тис. грн, та заробітню плату, як завідувач кафедри біотехнології і мікробіології в Жешівському університеті (Польща) у розмірі 892 тис. грн. За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років Сибірний жив у Польщі 262 дні. Щодо наукової праці свідок зазначила, що у наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету, оскільки він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю. На даний час пошукова база Scopus на запит "Sibirny Аndrіу" надає інформацію, що 172 документи [PERSON] підготовлені під егідою Жешувського університету і тільки 1 документ - Інстутуту біології клітин, от же ця інформація також відповідає інформації яка була описана в статті. Це на сьогодні можливо перевирити безпосередньо відкривши пошукова база Scopus. Таким чином свідок зазначила, що всі дані які були зазначені у статті відповідають дійсності. Щодо тверджень зазначених у назві статті, а також по її тексту, а саме: ?На веб-сайті [PERSON] 06.03.2019 року було опубліковано статтю: ?Радянська Академія. Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?, ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові.?, ?... робочий час Сибірного паралельно оплачують аж дві організації?; ?За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?; ?... в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю?, зазначила, що вказані твердження: ?Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?, ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові.?, ?... робочий час Сибірного паралельно оплачують аж дві організації?; ?За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?, є оціночними. Позивач є досить відомим вченим, але якщо заглянути в міжнародні бази, де зазначені його статті, публікації, праці, то там він вказаний як іноземний вчений, який працює в польському університеті. Знайшовши на сайті телефон приймальної [PERSON] свідок неодноразово йому телефонувала в різні дні, але не змогла застати його на місці, секретар не змогла пояснити навіть коли він буде на місці, тому [PERSON] вирішила писати електронного листа. Позивач підтвердив у електронному листі, що він отримує зарплату і в Україні і в Польщі. Свідок пояснила, що Scopus - це найвідоміша науковометрична база, в яку мріють попасти багато вчених. Якщо роботи вченого попадають в цю базу, їх цитують та на їх посилаються, значить це хороший вчений. Ця база видає [PERSON] як польського вченого. Суд, вислухавши позивача, свідка, дослідивши письмові докази у справі, встановивши виниклі правовідносини, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 19 квітня 2017 року постановою Президії Національної академії наук України за № 104 академіка НАН України [PERSON] призначено на посаду директора Інституту біології клітини. (а.с. 21) 06.03.1019 року опублікована стаття ?Радянська Академія. Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?, на веб-сайті http://texty.org.ua, яка окроім іншого містить інформацію: ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінетs директора Інституту біології клітини, що у Львові.?, ?....робочий час Сибірного паралельно оплачують аж дві організації?, ?За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років. Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?; ?в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю?, також просив зобов`язати [PERSON] не пізніше наступного дня після набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування на веб-сайті [PERSON] повідомлені наступного змісту: ?На веб-сайті [PERSON] 06.03.2019 року було опубліковано статтю: ?Радянська Академія. Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?. (а.с. 6-7) З роздруківки із сайту Scopus вбачається, що [PERSON] дійсно вказаний як науковець Жешувського університету, Польща, а також як вчений Інституту біології клітини Київ, Україна. (а.с. 8, 54) На сайті закладу мікробіології та біотехнології (Польща) [PERSON] вказаний як професор, зазначені дні консультації та кабінет, вказаний e-mail: [INFO] (а.с.75) Із декларації [PERSON] за 2017 рік вбачається, що він працює директором Інституту біології клітин НАН України, отримує заробітну плату за місцем роботи, а також отримує отримує заробітну плату завидувача кафедри біотехнології і мікробіології в Жешівському університеті (Польща). (а.с. 60-71) У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що отримала від [PERSON] лист на електронну пошту про те, що він у більшості випадків їздив у відрядження не за бюджетні кошти, зарплату отримував в інституті. На питання: ?Тобто ви вважаєте нормальним отримувати зарплату в Інституті НАНУ ті, дні коли ви працюєте за кордоном у Жешувському університеті?? надана відповідь: ?Цілком вірно, вважаю?. Як вбачається із листів роздрукованих за лютий 2019 року направлених від ? [PERSON] ? [INFO] на адресу [PERSON] проводилась переписка між вказаними особами. Відповідно до статті 2 Закону України ?Про електронні документи та електронний документообіг ? дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (стаття 5 Закону України ?Про електронні документи та електронний документообіг ?). Відповідно до статті 1 Закону України ?Про електронні документи та електронний документообіг? обов`язковий реквізит електронного документа - обов`язкові дані в електронному документі, без яких він не може бути підставою для його обліку і не матиме юридичної сили. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України ?Про електронні довірчі послуги?. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах (стаття 6 Закону ?Про електронні документи та електронний документообіг ?). Згідно з пунктом 12 частини першої статті 1 Закону України ? Про електронні довірчі послуги? електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис. Кваліфікованим електронним підписом є удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа (пункт 23 частини першої статті 1 Закону України ?Про електронні довірчі послуги ?). Відповідно до частини першої статті 100 Цивільного процесуального кодексу України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). На відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Таким чином, повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою, є електронним доказом. Таким чином оцінюючи подані докази у сукупності, та їх зміст направлений із відповідної електронної пошти користувача [INFO] , [INFO] , суд не примає до уваги твердження представника позивача про те, що у переписці могли приймати сторонні особи, які мають доступ до компьютерної техніки та електронної поштової скриньки позивача [PERSON] , оскільки електронна пошта має пароль захисту який для кожного користувача є персональним, та не підлягає розголошенню у загальному доступі інших осіб. Окрім того, не надані докази того, що дійсно створеною електронною скринькою користуються декілька користувачів, тому суд оцінює вказану вище переписку як належний та достовірний доказ. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень цивільного процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе... Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом "в" цієї частини (частина одинадцята статті 52-1 Закону України "Про авторське право та суміжні права") (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року у справі № 742/3812/18; від 25 листопада 2020 року у справі № 753/7666/19). Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи,честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України). За ч. 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, честь, гідність і ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України). Відповідно до ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, нанедоторканність своєї ділової репутації. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, своєї ділової репутації. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (п. 15 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 № 1. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно ч.1, 4, 6, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. В силу положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі "Лінгенс проти Австрії" (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. У рішенні ЄСПЛ від 08 липня 1986 року у справі "Лінгенс проти Австрії" (Lingens v. Austria) суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею10 Конвенції. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження, дійсно, слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У частині 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію" визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. За таких обставин, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Таким чином, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя, згідно з якими межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї, громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). При цьому, суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності, та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що: "вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина перша та друга статті 30 Закону України "Про інформацію"). Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення чинного законодавства та правові висновки ВС та виходячи із встановлених обставин справи, опублікована на веб-сайті http://texty.org.ua 06.03.2019 року стаття: ?Радянська Академія. Науковці НАНУ заробляють на рівні касирів. Через це йдуть на різні махінації із зарплатами?. Автор статті - [PERSON] . По тексту містить фактичні дані, які підтверджені належними доказами, які наведені вище, а також оціночні судження автора, а саме у реченнях: ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові. Цьому є логічне пояснення: робочий час Сибірного параллельно оплачують аж дві організації. Ще одне місце роботи вченого знаходиться у місті Жешув, що в Польщі - за 170 кілометрів від Львова. Викладання у Жешувському університеті забирає у вченого чимало часу. За даними Міграційної служби України, протягом 2011-2017 років Сибірний жив у Польщі 262 дні. За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?. Парадокс - в наукометричній базі Scopus директор українського наукового інституту Андрій Сибірний більше відомий як польський вчений: під егідою Жешувського університету він опублікував 167 наукових праць, а як учений Інституту біології клітини - всього одну наукову статтю. Рік за роком сидіти на двох стільцях одразу вигідно ще й з фінансової точки зору. Наприклад, у 2017 році за директорство в НАНУ Сибірний отримав 348 тис. грн., а на додачу ?капнула? ще й зарплата завідувача кафедри біотехнології і мікробіологи в Жешувському університеті - 892 тисячі гривень. Звертає увагу, дохід вченого, отриманий від української наукової установи, не такий і малий - він складає 40% від доходу з польської посади. Зрозуміло, що в Польщі, крім зарплати, кращі умови роботи, є лабораторії та матеріали. Але чи вистачає часу у науковця для організації роботи Інституту біології? Питання риторичне. Структура НАНУ в багатьох місцях наскільки прогнила, що багато працівників розглядають її лише як додатковий дохід ?за красиві очі?, без необхідності навіть з 'являтися на роботі?. Із наведеного оціночними судженнями є: ? [PERSON] не так уже й просто застати в його кабінеті директора Інституту біології клітини, що у Львові. Цьому є логічне пояснення: робочий час Сибірного параллельно оплачують аж дві організації. ?, ? За кожен із днів, коли він працював у Польщі, з бюджету НАНУ зарплата директора продовжувала ?капати?. І, за словами вченого, це ?нормально?. ?, ?Рік за роком сидіти на двох стільцях одразу вигідно ще й з фінансової точки зору. ….а на додачу ?капнула? ще й зарплата…?, ?Зрозуміло, що в Польщі, крім зарплати, кращі умови роботи, є лабораторії та матеріали. Але чи вистачає часу у науковця для організації роботи Інституту біології? Питання риторичне. Структура НАНУ в багатьох місцях наскільки прогнила, що багато працівників розглядають її лише як додатковий дохід ?за красиві очі?, без необхідності навіть з 'являтися на роботі?. Така інформація є результатом вираження суб`єктивної оцінки, тобто, є не твердженням, висловленим про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому, не можуть бути предметом спору. Зважаючи на це, інформація, яку бажає спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню стосовно їх правдивості. Щодо ефективного способу захисту слід зазначити наступне. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Згідно з частинами першою-другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Комплексний аналіз вказаних правових норм дозволяє виснувати про те, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором, та є ефективним. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. З аналізу судової практики вбачається ефективний спосіб захисту - спростування недостовірної інформації у спосіб аналогічний поширенню такої інформації, або ж максимально наближений до такого способу. Відповідно до частиною 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію" якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також, на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди (пункт 27 постанова Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію"). Визнання оприлюдненої інформації такою, що порушує особисті немайнові права та завдає шкоди діловій репутації особи є в деяких спорах достатньою сатисфакцією завданій йому моральній шкоді (Постанова ВСУ від 28.03.2018 року у справі № 761/8035/16-ц). За ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Лише спростування недостовірної інформації не є достатнім способом захисту своїх прав, а тому саме вимога про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною вимогою, являється гарантованим правом згідно ч 4. ст.32 Конституції України для забезпечення захисту своїх прав. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Позивач обрав способом захисту своїх прав як визнання такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію відповідної Інформації. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. У позовній заяві міститься прохання визнати інформацію такою, що не відповідає дійсності без заявлення будь-яких інших вимог щодо відновлення його прав, які останній вважає порушеними, в той же час, у разі ймовірного задоволення вимог, заявлених позивачем, не приведе до поновлення особистих немайнових прав позивача, у зв`язку з чим, обраний позивачем спосіб захисту прав суд вважає не ефективним, що є самостійною підставою для відмови у позові. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed