Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказує, що 13 вересня 2019 року звернувся із заявою до Генеральної прокуратури України, в якій просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування. Проте, такі відомості на час розгляду скарги до ЄРДР не внесені. 8 жовтня 2019 року ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду було відновлено його конституційні права та зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 13 вересня 2019 року № 2/34. Таким чином, суд підтвердив факт незаконних дій органу, що здійснює досудове розслідування. На підставі наведеного, позивач просив стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України у відновлення порушених конституційних прав на відшкодування заподіяної шкоди [PERSON] - 110 229 537 грн. 40 коп. (з уахуванням позову від 17.10.2022 року (а.с. 34-50). Ухвалою суду від 25.10.2022 року залишено позовну заяву без руху та надано позивачу час для усунення недоліків (а.с. 31). Після усунення вказаних недоліків (а.с. 34-52) ухвалою суду від 06.12.2022 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального)провадження та призначено підготовче засідання на 10.02.2023 року (а.с. 55). 14.02.2023 року від представника відповідача - Тимофєєвої Т.М. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 76-86), відповідно до якого заперечила щодо задоволення позовних вимог, оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавала, то відповідно до вимог чинного законодавства не може нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Позивач помилково визначив Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду, єдиним відповідачем у справі. Вважає, що належним відповідачем у даній справі повинна бути Держава в особі Офісу Генерального прокурора, а не Казначейство. Крім того, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із елементів цивільно-правова відповідальність не настає. На сьогоднішній день не існує жодного судового рішення яким би дії уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора були визнані незаконними. Звернення позивача зі скаргою на дії або бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора до суду в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстава для відшкодування йому шкоди. Позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням Казначейства та вини в її заподіянні. Також позивачем необґрунтовано пред`явленні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 110 229 537 грн. 40 коп. 09.03.2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 87), відповідно до якої просить взяти до уваги статус Казначейства як уповноваженої особи виконати фінансові зобов`язання відповідача (держава Україна) по справі та статус особи без самостійних вимог. Повідомляє, що заперечення по сутті справи у відзиві є лише твердженнями, які не обґрунтовані належними для суду доказами. Ухвалою суду від 10.04.2023 року доручено проведення відеоконференції Львівському апеляційному суду (а.с. 96). Ухвалою суду від 24.04.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 06.06.2023 року, одночасно доручено Львівському апеляційному суду проведення судового засідання у режимі відеоконференції (а.с. 103). До судового засідання до Львівського апеляційного суду, якому було доручено проведення судового засідання з позивачем в режимі відеоконференцзв`язку, позивач [PERSON] не з`явився з невідомих причин. Представник Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву зазначив про розгляд справи у відсутність представника (а.с. 83). Тому, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до таких висновків. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 13 вересня 2019 року [PERSON] звернувся із заявою до Генеральної прокуратури України, в якій просив внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування (а.с. 20). 3 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до Вищого антикорупційного суду зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 13 вересня 2019 року. 8 жовтня 2019 року ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення від 13 вересня 2019 року № 2/34 (а.с. 22-23). Звертаючись до суду з позовом, позивач указував, що внаслідок неправомірних дій, органу, що здійснює досудове розслідування, який є представником держави Україна позивачу завдано моральної шкоди. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався. Факт того, що ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду зобов`язано уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою позивача від 13 вересня 2019 року, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Генеральної прокуратури України, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди. Права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 8 жовтня 2019 року, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу бездіяльністю уповноваженими особами Офісу Генерального прокурора було завдано моральну шкоду, а також відсутні інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в розмірі 110 229 537 грн. 40 коп. Враховуючи те, що під час розгляду справи позивачем не було доведено суду наявності завданої моральної шкоди, протиправності діяння його заподіювача (визнання незаконними дій), наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за розгляд справи підлягає компенсації за рахунок держави відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed