Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.07.1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського РВК Київської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 55, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 29.07.1995 року Серії [NUMBER] . 11.11.2022 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір про поділ майна подружжя, який зареєстровано в реєстрі за № 1409. Відповідно до п.1 Договору Сторона 1 та Сторона 2 за взаємною згодою даним договором здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність. Згідно з п.3 договору за взаємною згодою сторін кожному переходять в особисту приватну власність наступне майно, а саме: в особисту приватну власність [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] . 14.02.2023 року Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 10, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, Серії [NUMBER] . Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 116634 від 09.03.2023 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 2 особи, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] фактично вже понад рік не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , а після укладення договору про поділ майна подружжя взагалі жодного разу не приходив у зазначену квартиру. Відповідач добровільно знятись з реєстрації не бажає, комунальні платежі не сплачує, жодних витрат по утриманню квартири не несе, що у свою чергу порушує її законні права та інтереси. Позовна заява поступила до суду 27.03.2023 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.04.2023 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. 18 травня 20223 року судове засідання було відкладено на 20.06.2023 року у зв`язку із неявкою сторін у судове засідання. Позивач 20.06.2023 року в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Разом з тим, 07.06.2023 року подала суду заяву, в якій зазначила про підтримання позовних вимог та просить розглядати справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Разом з тим, 24.05.2023 року на адресу суду подав заяву, в якій зазначив, що він ознайомлений із змістом позовних вимог, щодо задоволення позовних вимог не заперечує, просить розглядати справу у його відсутності. Враховуючи положення ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників процесу. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу 20.06.2023 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстрований 29.07.1995 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського РВК Київської області, актовий запис № 55, однак такий було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 14.02.2023 року (а.с.12-13). Із змісту умов договору про поділ майна подружжя від 11.11.2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 1409 вбачається, що відповідно до п.1 договору [PERSON] та [PERSON] за взаємною згодою здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність. Згідно з п.3 договору за взаємною згодою сторін кожному переходять в особисту приватну власність наступне майно, в тому числі: в особисту приватну власність [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] (а.с.14-17). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 314943547 від 11.11.2022 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , перебуває у приватній власності [PERSON] , розмір частки 1 (а.с.18). З відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 116634 від 09.03.2023 року вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано дві особи: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому, дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст.ст.77-79 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном. Разом з тим, згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до вимог ст.ст.71, 72 Житлового кодексу України особа, яка більше шести місяців не проживає без поважних причин за місцем свого проживання може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»). Відповідно до п.п.19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931 цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15- ц (провадження 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372 св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Верховний Суд при розгляді справи у подібних правовідносинах у постанові від 29.07.2020 року у справі № 345/1241/19 зробив висновок, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм правом. Виходячи з\~вищенаведеного,\~оцінивши зібрані\~у справі\~докази в\~їх сукупності,\~суд дійшов\~висновку,\~що позов\~є підставним\~та обґрунтованим\~і підлягає\~до задоволення,\~а саме\~слід визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1073,60 гривень судового збору. Клопотання про компенсацію інших судових витрат, а також доказів про такі витрати позивач не подав. Відповідно суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. У зв`язку із задоволенням позову, понесені відповідачем судові витрати в силу вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved