Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. 18 червня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Великодальницька сільська рада Одеського району Одеської області, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. 2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.04.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошей. З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача за договором позики грошей від 07.04.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, за яким відповідач передав в іпотеку об`єкти нерухомого майна, а саме житловим будинок та земельну ділянку площею 0,1273 гектарів, кадастровий номер 5121081400:02:004:0999, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики грошей, 16.09.2016 року Київським районним судом м. Одеси було винесено заочне рішення по справі № 520/7429/16-ц, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Також 19.01.2017 року Київським районним судом м. Одеси було винесено ухвалу по справі № 520/7429/16-ц, якою у задоволені заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення по справі № 520/7429/16-ц від 16.09.2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу відмовлено. Таким чином Рішення Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/7429/16-ц набрало законної сили. Скориставшись законним правом на звернення стягнення на предмет іпотеки, нерухоме майно було виставлено на торги. Оскільки торги не відбулися, позивач виявив бажання залишити за собою непродане майно. 20.09.2019 року, Біляївською районною державною нотаріальною конторою в особі державного нотаріуса Грабовенко-Ворсуляк Д.М., 20.09.2019 року було видане Свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за № 2-1379, право власності за яким на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Станом на 02.10.2019 року [PERSON] за вищезазначеною адресою не проживає. Всі витрати, які пов`язані з доглядом за житловим будинком, витрати з послуг охорони житлового будинку, сплата комунальних послуг, тощо несе виключно власник [PERSON] . Позивач додатково повідомляє, що у 2019 році звертався до Біляївського районного суду Одеської області з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки йому стало відомо що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані малолітні діти. Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 22.04.2019 року по справі № 496/4699/18 позовні вимоги задоволено частково та знято з реєстрації [PERSON] , [PERSON] . На вимогу позивача, що є законним власником нерухомого майна, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] звільнити житлове приміщення та добровільно знятися з місця реєстрації відмовився, що в свою чергу суперечить нормам чинного законодавства та грубо порушує права позивача на вільне розпорядження майном, яке належить йому на праві особистої приватної власності, тому на даний час існує необхідність у зверненні до суду з метою визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. 3. Відповідач до суду відзив на позов не надав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дії у справі. 4. Позивач у судове засідання не з`явився, але від його представника надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, на позові наполягав, не заперечував проти прийняття заочного рішення. (а.с. 86-87, 97-98) 5. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, але надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності. (а.с. 99) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 6.\~Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 червня 2021 року справа № 496/2723/21 була передана судді Галич О.П. (а.с. 50) 7. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 02 липня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження по справі з проведенням підготовчого судового засідання. (а.с. 53) 8. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 15 березня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено до розгляду справу. (а.с. 91) 9. Відповідач, в установлені ч. 7 ст. 178 ЦПК України строки, не подав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. 10. Оскільки відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання відповідно до ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Біляївського районного суду Одеської області, в судове засідання не з`явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК України. 11. Судом на підставі частини другої\~статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 12. Судом встановлено, що 07.04.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики грошей. (а.с. 15-16) 13. В забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики грошей між тими ж сторонами був укладений Іпотечний договір, згідно з умовами якого відповідач передав в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1273 гектарів, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Іпотечного договору, посвідченого 07.04.2015 року Божемовською Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 466. (а.с. 18-24) 14. 16.09.2016 року суддя Київського районного суду м. Одеси Прохорова П.А. заочним рішення по справі № 520/7429/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про стягнення боргу, позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 789324,65 гривні. (а.с. 29-33) 15. Суддею Київського районного суду м. Одеси Прохорова П.А. 19.01.2017 року по справі № 520/7429/16-ц винесено ухвалу про відмову в перегляді заочного рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів. (а.с. 35) 16. 20 вересня 2019 року Біляївською районною державною нотаріальною конторою, в особі державного нотаріуса Грабовенко-Ворсуляк Д.М., на ім`я [PERSON] , видане Свідоцтво, яким посвідчено право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] (а.с. 25) право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2019 року, номер запису про право власності: 33312555, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 609779351210 (а.с. 27) 17. 20 вересня 2019 року Біляївською районною державною нотаріальною конторою, в особі державного нотаріуса Грабовенко-Ворсуляк Д.М., на ім`я [PERSON] , видане Свідоцтво, яким посвідчено право власності на земельну ділянку площею 0,1273 гектарів, кадастровий номер 5121081400:02:004:0999, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26) право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2019 року, номер запису про право власності: 33312873, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 614941751210 (а.с. 28) 18. Згідно з актом від 15 лютого 2021 року, складеним депутатом Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області Земцевим Л.М., справжність підпису якого підтверджено спеціалістом виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Одеського району Одеської області С.В. Штефан, в присутності сусідів, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 27 вересня 2019 року. (а.с. 47) 19. На підтвердження того факту, по відповідач не проживає за місцем реєстрації, позивачем надано копію договору безоплатного користування нерухомим майном (позички), а саме житловим будинком [ADDRESS] , укладеного 27 вересня 2019 року з іншою особою (а.с. 43-45) та акт приймання-передачі нерухомого майна від 27 вересня 2019 року (а.с. 46). 20. Відповідно до довідки № 680 від 15.03.2021 року, виданої позивачу виконавчим комітетом Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , в житловому будинку [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , не проживає з 27 вересня 2019 року. (а.с. 48) V.\~Оцінка Суду. 21. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 22. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 23. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 24. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Звернення до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією із форм захисту власником своїх прав. 25. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (постанова Верховного Суду України від 16.01.2012 р. №6-57цс11). 26. Як встановлено матеріалами справи, позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач. 27. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. 28. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. 29. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. 30. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). 31. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. 32. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). 33. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. 34. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). 35. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8 (втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб), не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. 36. У п. 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». 37. Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності. 38. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. 39. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 40. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. 41. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. 42. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 43. Таким чином згідно п. 3 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджених\~Постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради. 44. Відповідно до п. 2 ст. 50 вказаного вище Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). 45. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. 46. Відповідно до правових висновків Верховного суду України (постанова ВСУ від 16.11.2016 р. справа № 6ц-709ці-16) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. 47. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. 48. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 49.\~З урахуванням\~викладеного,\~досліджених по\~справі доказів,\~встановлених обставин\~справи,\~та відсутністю\~доказів родинних\~відносин між\~позивачем та\~відповідачем,\~інтересу відповідача\~до житлового\~будинку,\~який є\~його задекларованим/зареєстрованим\~місцем проживання\~(перебування),\~а також\~причин поважності\~не проживання\~за адресою\~реєстрації місця\~проживання більш\~ніж шість\~місяців,\~суд вважає,\~що позивачем\~доведено наявність\~передбачених ч.\~2 ст. 405 ЦК України\~підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 52. Окрім цього, відносно позовних вимог щодо зазначення в рішенні, що воно є підставою для зняття з реєстрації, суд вважає це не доцільним, оскільки це питання врегульоване п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»

Outcome: approved