Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

15 червня 2022 року позивач Акціонерне товариство «Аграрний фонд» звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 1 792 581,39 грн. завданої матеріальної шкоди, а також стягнути судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2019 року №1060-р «Про призначення [PERSON] виконуючим обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» Баришева І.Г. було призначено виконуючим обов`язки голови правління Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Аграрний фонд». Згідно з наказом ПАТ «Аграрний фонд» від 26 листопада 2019 року № 523-к відповідач приступив до тимчасового виконання обов`язків голови правління ПАТ «Аграрний фонд» з 27 листопада 2019 року. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 травня 2020 року № 514-р «Про звільнення [PERSON] від виконання обов`язків голови правління ПАТ в «Аграрний фонд» відповідача звільнено від виконання обов`язків голови правління ПАТ «Аграрний фонд». Поряд з цим, перебуваючи на посаді виконуючого обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд», відповідач прийняв рішення про звільнення засутпника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу в Івано-Франківській та Черновецькій областях департаменту середнього та малого бізнесу [PERSON] із займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України, про що свідчить наказ АТ «Аграрний фонд» від 09 грудня 2019 року № 550-к «Про звільнення працівників». [PERSON] , не погодившись зі своїм звільненням оспорив його у судовому порядку. 13 квітня 2022 року постановою Верховного суду (справа № 344/1017/20) позовні вимоги [PERSON] було задоволено: визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Аграрний фонд» № 550-к від 09 грудня 2019 року в частині звільнення [PERSON] з посади заступника начальника відділу фінансово-економічної безпеки відділу в Івано-Франківській та Черновецькій областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд»; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника відділу фінансово-економічної безпеки відділу в Івано-Франківській та Черновецькій областях департаменту середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд»; стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2019 року по 13 квітня 2022 року у розмірі 1 411 641,08 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів; стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] понесені судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу в сумі 34 000,00 грн. та судового збору - 44 372,95 грн. 19 травня 2022 року на адресу АТ «Аграрний фонд» надійшла заява [PERSON] від 17 травня 2022 року на виконання постановою Верховного суду від 13 квітня 2022 року, за результатами розгляду якої [PERSON] було перераховано грошові кошти у сумі 1 199 461,30 грн., а саме: середній заробіток за час вимушеного прогулу - 1 136 371,07 грн. та судові витрати: витрати на правничу допомогу - 27 370,00 грн., судовий збір - 35 720,23 грн. Про сплату вказаних коштів свідчать платіжні доручення від 26 травня 2022 року № 1146, № 1149, № 1152. Крім того, з вказаних вище сум сплачено суми податку, а саме: ПДФО (податок на доходи фізичних осіб) з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 254 095,39 грн.; ЄСВ (єдиний соціальний внесок) з середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 302 567,36 грн.; військовий збір у сумі 21 174,62 грн.; ПДФО з суми витрат на професійну правничу допомогу - 6 120,00 грн.; військовий збір - 510,00 грн.; ПДФО з суми судового збору - 7 987,13 грн.; військовий збір - 665,59 грн. Позивач зазначає, що сплату податку та обов`язкових платежів підтверджено платіжними дорученнями: від 26 травня 2022 року № № 1147, 1148, 1150, 1151, 1153, 1154, 1155. Наказ ПАТ «Аграрний фонд» від 09 грудня 2019 року № 550-к, згідно з яким [PERSON] звільнено з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу в Івано-Франківській та Черновецькій областях департаменту середнього та малого бізнесу відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України було винесено та підписано в.о. голови правління ПАТ «Аграрний фонд» відповідачем [PERSON] . З мотивувальної частини постанови Верховного суду у справі № 344/1017/20 вбачається, що звільнення [PERSON] відбулось з порушенням трудового законодавства, що призвело до виплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та судових витрат. Саме відповідачем виносився наказ від 09 грудня 2020 року № 550-к, згідно з яким звільнено [PERSON] та який судом визнано незаконним. Позивачем виконано постанову Верховного суду, виплачено грошові кошти, а саме: середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати, сплачено податки та обов`язкові платежі на загальну суму 1 792 581,39 грн., що є фактичним розміром заподіяної АТ «Аграрний фонд» матеріальної шкоди, яка підлягає до стягнення з [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (т.1 а.с.65-66). 10 серпня 2022 року відповідач [PERSON] надав відзив на позов (т.1 а.с.73-77), в якому просить відмовити у позові. У відзиві вказується, що провадження у даній справі підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, загальна юрисдикція не поширюється на правовідносини сторін, оскільки, відповідно до ст.20 Господарського процесуального кодексу України до компетенції господарських судів належать справи у спорах між юридичними особами та її посадовою особою про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи. Позивач помилково послався на ст.134 Кодекс Законів про працю України (КЗпП) на обґрунтування вимоги про регрес. Дана стаття оперує поняттям службова особа. Натомість керівник господарського товариства не є службовою особою, тому відповідальність обмежується середнім заробітком згідно до ст.130,132 КЗпП України. АТ «Аграрний фонд» є акціонерним товариством, перебуває у сфері правового регулювання Закону України «Про акціонерні товариства», як спеціального законодавчого акту. Керівник акціонерного товариства за ст.2 цього Закону є посадовою особою. Відповідно до ст.63 даного Закону посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані своїми діями (бездіяльністю) згідно із законом. Чинний КЗпП оперує поняттям «службова особа» (ст.ст.41,199, 232,237,245,258-8) та відокремлює також поняття «посадова особа» (ст.ст.2,19,41,113,130,159,247,248). Відтак, відсутні правові підстави вважати, що відповідач був на момент звільнення [PERSON] з роботи в АТ «Аграрний фонд» службою особою, тому на відповідача не поширюється положення ст. 137 КЗпП України. У відзиві вказується, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, пропустив строк позовної давності, відповідно до ст.233 КЗпП України для звернення роботодавця до суду з питань стягнення з працівника матеріальної шкоди, завданої підприємству, встановлюється один рік. Факт припинення трудових правовідносин сторін з 13 травня 2020 року відображений у постанові Кабінету Міністрів України, строк звернення до суду закінчився 13 травня 2021 року, що є підставою для відмови у позові. Позивачем не надано доказів наявності протиправної поведінки відповідача з 14 травня 2020 року, та за період після 14 травня 2020 року матеріальні збитки не підлягають стягненню з відповідача. Відповідач у відзиви зазначає, що він не мав можливості впливати на судовий процес у справі № 344/1017/20 щодо строків розгляду справи судами за відсутністю у нього повноважень керівника підприємства. Вказує, що позивач штучно збільшив суму збитків на 35%, нарахувавши до матеріальних збитків податки на доходи фізичних осіб, ЄСВ, воєнний збір, на судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу, оскільки такі витрати не є доходом і згідно з Податковим Кодексом України не є об`єктом оподаткування. Таке нарахування АТ «Аграрний фонд» суми, виплаченої поновленому на роботі працівникові призвело до збільшення ціни позову і не може бути підставою для стягнення з відповідача. Відповідачем зазначається, що відповідно до постанови Верховного Суду з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушено прогулу стягується у розмірі 1 411 641,08 грн. за період з 10 грудня 2019 року до 13 квітня 2022 року. Позивач зобов`язаний сплати 1 411 641,08 грн. з одночасним стягненням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску та військового збору. 18 серпня 2022 року позивачем АТ «Аграрний фонд» подано відповідь на відзив (т.1 а.с.85-92). У відповіді вказується, що твердження відповідача щодо звернення до суду з пропуском строку, який визначено положенням ст.233 КЗпП України, є безпідставними, оскільки неправомірність звільнення працівника судом встановлено лише 13 квітня 2022 року, що вбачається зі змісту постанови Верховного суду. Не погоджуючись з доводами відзиву на позов стосовно того, що відповідачем не надано доказів протиправної поведінки відповідача, та того, що керівництвом підприємства, зокрема Банчуком Б.М. не вжито заходів з усунення порушення щодо поновлення звільненого [PERSON] працівника, оскільки останній з 13 травня 2020 року не мав повноважень на поновлення звільненого працівника з причин звільнення, у відзиві вказується, що такі твердження є абсурдними, оскільки позовна заява до суду звільненим працівником [PERSON] була подана у січні 2020 року. Вказується про безпідставне посилання відповідача на те, що він не мав можливості впливати на розгляд справи № 344/1017/20, оскільки [PERSON] , як третя особа у цій справі, був її учасником, подавав процесуальні документи, приймав участь у судових засіданнях через свого представника. Зазначається, що після встановлення у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року неправомірного звільнення працівника, керівництвом підприємства усунуто дане порушення, поновлено звільненого працівника на роботі з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який виник не з його вини. Не погоджується також сторона позивача з доводами відповідача у відзиві щодо штучного збільшення збитку щодо невчасного поновлення звільненого працівника [PERSON] . Так, у відповіді на відзив вказується, що такі твердження є безпідставними, оскільки [PERSON] було поновлено на роботі після ухвалення постанови Верховного Суду від 13 квітня 2022 року, а саме: наказом АТ «Аграрний фонд» від 23 травня 2022 року № 152-К. Відповідно до даної постанову суду, присуджено до стягнення з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1 411 641,08 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. З цієї суми здійснено оплату податку - ПДФО у розмірі 254 095,39 грн., військовий збір - 21 174,62 грн., та відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» сплачено 302 567,36 грн. ЄСВ. Крім того відповідно до постанови Верховного Суду стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] 34 000,00 грн. на професійну правничу допомогу та 44 372,95 грн. судового збору, які були супутніми витратами при розгляді справи № 344/1017/20. Позивачем вказується, що [PERSON] було виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказана сума збитків є обґрунтованою і підлягає стягненню. У відповіді на відзив вказується про помилковість тверджень відповідача щодо безпідставного нарахування ПДФО та військового збору на судові витрати. Вказується, що судовий збір та витрат на правничу допомогу відповідно до с.133 ЦПК України відносяться до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. З посиланням на положення норм Податкового Кодексу України, зазначається, що отриманий дохід у вигляді відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу включається до загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків. Також сторона позивача не погоджується з доводами відповідача про відсутність у його діях протиправної поведінки. Позивачем вказується, що ухвалення незаконного наказу про звільнення тягне за собою відповідальність тієї особи, яка його видала, незалежно від форми її вини. Вказується, що є необґрунтованими доводи відповідача про те, що норми ст.134 КЗпП України на нього не розповсюджуються, оскільки він був посадовою особою, а не службою як визначено у трудовому законодавстві. Позивач посилається на роз`яснення Державної інспекції України з питань праці від 24 липня 2014 року, відповідно до яких категорія «посадові особи» у трудовому законодавстві та «службові особи» є тотожними поняттями. У законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє. 30 серпня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про зменшення розміру покриття шкоди з підстав набуття статусу викривача та поганим майновим станом. Так, посилаючись на лист НАБУ від 26 серпня 2022 року № 0435-188/26115, відповідач вказує, що на нього поширюється дія правового статусу викривача. Дії позивача, на думку відповідача, є переслідуванням з огляду на його повідомлення про систематичне розкрадання державного майна посадовими особами позивача, у тому числі за участю Б. Банчука , який був звільнений відповідачем з роботи в ПАТ «Аграрний фонд» наказом від 29 квітня 2020 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. За наслідками звернень відповідача до НАБУ відкриті кримінальні провадження стосовно посадових осіб АТ «Аграрний фонд», відтак [PERSON] та його наближені особи здійснюють переслідування відповідача за викриття корупційних діянь в АТ «Аграрний фонд». Також, з посиланням на положення ст. 137 КЗпП України відповідач просив звільнити його від відшкодування шкоди за заявленими позовними вимогами, посилаючись на порушення з боку держави принципу належного урядування у зв`язку з невизначеністю правового регулювання трудових відносин, що призвело до того, що за сумлінної та обачної поведінки відповідача, спрямованої на належне керівництво позивачем, суб`єкт державного сектору економіки - АТ «Аграрний фонд» зазнало матеріальної шкоди від органів судової влади, які тлумачать юридичні процедури та дефініції, які, у свою чергу, не отримали достатнього рівня юридичної визначеності від законодавця. Також посилається на те, що внаслідок пред`явлення правоохоронними органами безпідставних звинувачень, відповідач змушений постійно брати участь у слідчих діях та оплачувати правничу допомогу. З кінця січня 2022 року відповідач працює в ТОВ «Енергобудконсалт», що з березня 2022 року здійснює реконструкцію та відновлення критичної інфраструктури в місті Харків; враховуючи характер робіт та фінансову ситуацію в країні та місті Харків, з 24 лютого 2022 року заробітна платня відповідачу не нараховується та не сплачується. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотанні відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі (т.1 а.с.233-235). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (т.2 а.с.48,49). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 травня 2023 року відмовлено у задоволенні повторної заяви відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. В судовому засіданні 03 квітня 2023 року представники позивача підтримали позовну заяву, надали пояснення, аналогічні поясненням, викладеним у позові та відповіді на відзив, просили позовну заяву задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні 03 квітня 2023 рокупредставник відповідача та відповідач, наведені у заявах по суті доводи підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у вказаних заявах, проти задоволення позову заперечували в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Кабінету Міністрів України №1060-р від 15 листопада 2019 року, відповідача [PERSON] призначено виконуючим обов`язки голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» до призначення в установленому порядку голови правління зазначеного товариства (а.с. 10). Відповідно до наказу ПАТ «Аграрний фонд» від 26 листопада 2019 року № 523-к відповідач приступив до тимчасового виконання обов`язків голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» з 27 листопада 2019 року (а.с. 11). 09 грудня 2019 року виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд» Баришевим І.Г. видано наказ № 550-К «Про звільнення працівників», яким, зокрема, п.1.4 звільнено [PERSON] , заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Івано-Франківській та Чернівецькій областях департаменту середнього та малого бізнесу, із займаної посади 09 грудня 2019 року за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а.с. 14). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13 травня 2020 року № 514-р, відповідача [PERSON] звільнено від виконання обов`язків голови правління публічного акціонерного товариства «Аграрний фонд» (а.с. 12). Відповідно до наказу ПАТ «Аграрний фонд» №169-к від 14 травня 2020 року «Про звільнення [PERSON] », останнього звільнено в порядку п. 5 ст. 41 КЗпП України (а.с. 13). Відповідно до постанови Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі 344/1017/20, позивач [PERSON] оскаржував в судовому порядку своє звільнення за наказом № 550-К від 09 грудня 2019 року, пред`явивши позов до АТ «Аграрний фонд». Так, рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року вказані рішення суду першої та постанову апеляційної інстанцій скасовано, ухвалено рішення, яким позов [PERSON] до АТ «Аграрний фонд» задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Аграрний фонд» №550-К від 09 грудня 2019 року в частині звільнення [PERSON] з посади заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Івано-Франківській та Чернівецькій областях департаменту середнього та малого бізнесу департаменту середнього та малого бізнесу ПАТ «Аграрний фонд»; поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника відділу з фінансово-економічної безпеки відділу у Івано-Франківській та Чернівецькій областях департаменту середнього та малого бізнесу департаменту середнього та малого бізнесу АТ «Аграрний фонд» з 09 грудня 2019 року; стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 грудня 2019 року по 13 квітня 2022 року у розмірі 1 411 641,08 грн. з наступним утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів; стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] 34 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу; стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] 44 372,95 грн. судового збору (т.1 а.с.15-28). Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року зазначено, що у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, а тому наказ АТ «Аграрний фонд» від 09 грудня 2019 року № 550-К про звільнення [PERSON] за ч. 1 ст. 38 КЗпП України є незаконним та підлягає скасуванню та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Позивач АТ «Аграрний фонд» на виконання постанови Верховного Суду 27 травня 2022 року виплатив працівнику [PERSON] грошові кошти. За матеріалами справи, згідно відомості перерахування грошей на карткові рахунки № 131 за 26 травня 2022 року, а також реєстру платіжних доручень вихідних по зарплаті від 27 травня 2022 року, [PERSON] перераховано 1 136 371,07 грн., 27 370,00 грн. та 35 720,23 грн. (т.1 а.с.30, 32). Відповідно до платіжного доручення № 1146 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 1 136 371,07 грн., призначення платежу: середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до постанови від 13 квітня 2022 року (т.1 а.с.33). Відповідно до платіжного доручення № 1147 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 254 095,39 грн., призначення платежу: податок ПДФО із середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до постанови від 13 квітня 2022 року (т.1 а.с.34). Відповідно до платіжного доручення № 1148 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 302 567,36 грн., призначення платежу: сплата ЄСВ із середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до постанови від 13 квітня 2022 року (т.1 а.с.35). Відповідно до платіжного доручення № 1155 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 21 174,62 грн., призначення платежу: військовий збір із середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до постанови від 13 квітня 2022 року (т.1 а.с.42). Відповідно до платіжного доручення № 1149 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 27 370,00 грн., призначення платеж: відшкодування витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] (т.1 а.с.36). Відповідно до платіжного доручення № 1150 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 6 120,00 грн., призначення платежу: податок ПДФО із відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (т.1 а.с.37). Відповідно до платіжного доручення № 1151 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 510,00 грн., призначення платежу: військовий збір із відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (т.1 а.с.38). Відповідно до платіжного доручення № 1152 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 35 720,23 грн., призначення платежу: відшкодування витрат судового збору на користь [PERSON] (т.1 а.с.39). Відповідно до платіжного доручення № 1153 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 7 987,13 грн., призначення платежу: податок ПДФО із відшкодування судового збору (т.1 а.с.40). Відповідно до платіжного доручення № 1154 від 26 травня 2022 року, яке отримано банком 27 травня 2022 року, сплачено суму 665,59 грн., призначення платежу: військовий збір із відшкодування судового збору (т.1 а.с.41). Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 Кодексу законі про праці України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, слід мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником. Приписами частини четвертої статті 136 КЗпП України передбачено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. У статті 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. У статті 13 статуту АТ «Аграрний фонд» визначено, що Голова правління очолює правління, здійснює керівництво та контроль за поточною господарською діяльністю товариства і несе відповідальність за виконання покладених на правління завдань. Голова правління організовує роботу правління, скликає засідання, забезпечує ведення протоколів засідань. Голова правління відповідно до своєї компетенції видає накази з питань діяльності товариства; розпоряджається відповідно до законодавства та цього Статуту майном товариства, в тому числі коштами, з урахуванням обмежень, визначених цим Статутом та законодавством; призначає на посаду і звільняє з посади працівників товариства, застосовує щодо них заходи заохочення і матеріальної відповідальності, дисциплінарні стягнення у порядку визначеному законодавством; затверджує організаційну структуру, штатний розпис товариства та положення про його структурні підрозділи; вирішує питання добору, підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації кадрів; укладає контракти з керівниками дочірніх підприємств (а.с. 52-56). Як встановлено судом, розпорядженням Кабінету Міністрів України №1060-р від 15 листопада 2019 року, відповідача [PERSON] призначено виконуючим обов`язки голови правління ПАТ «Аграрний фонд», до виконання яких відповідач приступив з 27 листопада 2019 року відповідно до наказу ПАТ «Аграрний фонд» від 26 листопада 2019 року № 523-к. За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З аналізу вищенаведених обставин справи та норм чинного законодавства судом встановлено, що відповідач [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин був посадовою особою, який прийняв рішення про звільнення [PERSON] з займаної ним посади та підписав відповідний наказ. Такі дії посадової особи у судовому порядку були визнані неправомірними, вчиненими з порушенням норм КЗпП України. Оскільки, відповідно до статуту товариства, саме на голову були покладені обов`язки щодо прийняття управлінських рішень, прийняття та звільнення з займаних посад працівників, самостійно вирішувати управлінські питання, суд приходить до висновку, що саме на [PERSON] покладається відповідальність за прийняття неправомірних рішень та винесення наказу, що скасований судом, а тому саме [PERSON] , як виконуючий обов`язки голови правління товариства повинен покрити шкоду, заподіяну товариству у зв`язку з оплатою [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат. Щодо посилання відповідача про неможливість застосування положень ст. 134 КЗпП України до правовідносин відповідальності керівника акціонерного товариства, який відповідно до ст. 2 Закону України «Про акціонерне товариство» є посадовою особою, судом враховуються висновки Верховного Суду у постанові від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19, в якій Верховний Суд погодився з роз`ясненням Державної інспекція України з питань праці «Категорія «посадові особи» у трудовому законодавстві» від 24 липня 2014 року, яка, у свою чергу, зробила висновок, що терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними. А тому, на думку суду, відповідач у даній справі зобов`язаний на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, завданої з його вини товариству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також суд не може погодитись з доводом відповідача про те, що він не може нести відповідальність за шкоду, завдану товариству, після його звільнення з роботи - 13 травня 2020 року, адже після цієї дати у нього були відсутні повноваження для поновлення звільненого працівника на роботі. Разом з тим, неправомірним звільнення відповідачем працівника АТ «Аграрний фонд» [PERSON] було встановлено лише постановою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року, при цьому суди першої та апеляційної інстанції у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовляли. До ухвалення остаточного рішення у справі трудові права [PERSON] не вважались порушеними, та відповідно, у позивача обов`язок по сплаті будь-яких грошових коштів працівнику був відсутній. Позивач надав розрахунок (т.1 а.с.7) понесених витрат у зв`язку із неправомірним звільненням працівника [PERSON] , з якого вбачається включення усіх сум, які вказано у вищенаведених платіжних дорученнях, що загалом становить 1 792 581,39 грн.. Саме така сума випливає з Реєстру платіжних доручень вихідних по зарплаті, затверджених в.о. голови правління АТ «Аграрний фонд» Б. Банчуком 27 травня 2022 року, яку позивач просить стягнути з відповідача (т.1 а.с. 32). Проте, з такою вимогою суд не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Абзацом першим пункту 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до абзацу першого пункту 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Згідно з підпунктом "е" пункту 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, у яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абзац другий пункту 3 Порядку №100). У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності. Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Великої Палатою Верховного Суду у подібних правовідносинах у постанові від 8 грудня 2021 року у справі №9901/407/19, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Разом з цим, з приводу фактичних обставин у даній справі, слід також вказати, що резолютивною частиною постанови Верховного суду від 13 квітня 2022 року був визначений порядок утримання податків та обов`язкових платежів при виплаті поновленому працівнику [PERSON] сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме стягнення присуджених сум з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів. Отже, податки і збори із присудженої за рішенням суду суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. Суд вважає, що до матеріальної шкоди позивача, яка пов`язана з оплатою незаконно звільненому працівникові відшкодування, відноситься сума, як вказано у постанові Верховного Суду, у розмірі 1 411 641,08 грн., та саме ця сума підлягає відшкодуванню товариству. Також, за постановою Верховного Суду стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь [PERSON] стягнуто 34 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомоги та судовий збір - 44 372,95 грн.(т.1 а.с.28). Із таких судових витрат позивачем здійснено утримання податків та обов`язкових платежів, що вбачається з вищевказаних платіжних доручень. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що загальна сума витрат, як майнова шкода, яка завдана АТ «Аграрний фонд» діями відповідача, та яка підлягає стягненню з останнього на користь АТ «Аграрний фонд», становить 1 490 014,03 грн. (1 411 641,08+34 000,00+44 372,95). Що стосується посилання позивача, що оскільки він звернувшись до Національного антикорупційного бюро України з повідомленнями про систематичне розкрадання державного майна посадовим особами позивача, у тому числі за участю Б. Банчука , набув статусу викривача, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції», а тому дії позивача, у тому числі і в даному процесі, є його переслідуванням, слід зазначити наступне. Державний захист осіб, які надають допомогу в запобіганні і протидії корупції встановлено статтею 53 Закону України «Про запобігання корупції». Відповідно до ч. 1 ст. 533 Закону України «Про запобігання корупції» викривачу, його близьким особам не може бути відмовлено у прийнятті на роботу, їх не може бути звільнено чи примушено до звільнення, притягнуто до дисциплінарної відповідальності чи піддано з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. Водночас такий імунітет не є абсолютним та має певні межі. В першу чергу, повинен бути наявним зв`язок між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою. Наступною обставиною, що свідчить про наявність у викривача імунітету, є те, що ним повинно бути повідомлено про порушення саме Закону України «Про запобігання корупції», а не іншого закону і саме тих вимог, які ним визначені, у тому числі встановлені ним заборони і обмеження. Ще одним обов`язковим елементом, за наявності якого особа отримує імунітет викривача, є застосування до нього, негативних заходів впливу, перелік яких не є вичерпним. Під негативним заходом впливу може розумітись також і позбавлення або обмеження певного права викривача в порівнянні з іншими працівниками. Наприклад, відмова йому в наданні відпустки в іншому місяці, ніж це передбачено графіком відпусток, в той час як іншим працівникам в такому праві відмовлено не було. Про наявність зв`язку між негативними заходами впливу або загрозою їх застосування та повідомленням викривачем про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою може свідчити, зокрема, але не виключно такі обставини: певна послідовність подій (спочатку повідомлення особою про факти корупції, потім - застосування до викривача негативних наслідків, а не навпаки); наближеність в часі цих подій (застосування негативних наслідків до викривача відбулось незадовго після повідомлення ним про факти корупції); наявність різного роду погроз до викривача після повідомлення ним про факти корупції; відсутність в минулому (до моменту повідомлення) претензій до працівника, в тому числі й з боку осіб, про корупційні діяння яких ним повідомлено. Перевірка наявності чи відсутності наведених обставин дасть змогу стверджувати про відсутність чи наявність причинного зв`язку між виданням спірних наказів із діяльністю позивача, як викривача. У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року в справі № 826/3388/18 (провадження № К/9901/11406/19) зроблено висновок, що викривач набуває такого статусу з моменту, коли він здійснив всі залежні від нього дії для повідомлення про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, щоб відповідна інформація надійшла до адресата. Відповідно до листа Національного антикорупційного бюро України від 26 серпня 2021 року № 0435-188/26115, [PERSON] повідомлено про надання йому статусу викривача у кримінальному провадженні № 52020000000000207 від 24 березня 2020 року, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 5 ст. 191 КК України за фактом розтрати службовими особами ПАТ «Аграрний фонд» коштів товариства шляхом зловживання службовим становищем, досудове розслідування у якому розпочато на підставі заяви в.о. Голови правління ПАТ «Аграрний фонд» [PERSON] (т.1, а.с.174). Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 березня 2020 року щодо кримінального провадження № 52020000000000207 наданий відповідачем у якості, що унеможливлює його дослідити, зокрема зміст короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 189). Разом з тим, з огляду на фактичні обставини у даній справі, зокрема факт того, що підставою для звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, стало порушення трудових прав звільненого відповідачем працівника, що було встановлено рішенням суду, внаслідок чого у позивача виник обов`язок із виплати звільненому працівнику присуджених судовим рішенням грошових коштів, суд приходить до висновку, що наявність даного судового спору не перебуває у причинному зв`язку із повідомленнями відповідача про можливі вчинення посадовими особами позивача корупційних правопорушень, а тому підстави для застосування гарантій, передбачених ч. 1 ст. 533 Закону України «Про запобігання корупції», у даному випадку відсутні. Крім того, підстав для застосування положень ст. 137 КЗпП України, зокрема зменшити розмір покриття шкоди, як про це просить відповідач, при визначенні розміру матеріальної шкоди суд не вбачає з огляду на таке. Стаття 137 КЗпП України визначає обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування Так згідно з ч.1 ст.137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою (ч.2 ст.137 КЗпП України). Відповідно до ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Пленум Верховного Суду України у п. 33 Постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 р.) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц, згідно із якими посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, враховуючи що діюче законодавство в даному випадку передбачає повну матеріальну відповідальність відповідача, оскільки він як колишній керівник АТ «Аграрний фонд» винен в незаконному звільненні працівника, що встановлено рішенням суду, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача шкоди, завданої позивачу незаконними діями відповідача, у повному розмірі - 1 490 014,03 грн. Відповідно до ч. 3 ст.233 КЗпП України, для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідач у відзиві на позовну заяву наголошує, що АТ «Аграрний фонд» звернулось з позовом, який розглядається у даній справі, після спливу річного строку, оскільки відповідач звільнився 13 травня 2020 року, відтак строк звернення до суду закінчився 15 травня 2021 року, що є підставою для відмови у позові (т.1 а.с.73). Так, відповідно до частин 1, 6 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання . Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Отже, зважаючи на те, що позивач АТ «Аграрний фонд» виплатив незаконно звільненому [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу 27 травня 2022 року, та звернувся до суду з позовом 15 червня 2022 року, тобто в межах річного строку на звернення до суду, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України, доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку для звернення до суду з цим позовом є безпідставними. На підставі викладеного, за наведених обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Позивачем сплачено судовій збір за подання позову у даній справі в сумі 26 888,72 грн., що підтверджено випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду бюджету України від 09 червня 2022 року (т.1 а.с.61). Частиною 5 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в ході судового розгляду суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в сумі - 1 490 014,03 грн., що становить 83,12% від заявленої позивачем суми - 1 792 581,39 грн. (1 490 014,03 х 100 : 1 792 581,39), відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору у відсотковому співвідношенні від розміру задоволеної частини позовних вимог в сумі 22 349,91 грн. (26 888,72 х 83,12% :100). На підставі викладеного,

Outcome: partial