Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, до [PERSON] , в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, шляхом зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . [PERSON] в обґрунтування поданого позову зазначає наступне. Позивач є єдиним власником будинку за адресою [ADDRESS] , який вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2020 року зареєстрований номер 406, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до Довідки про зареєстрованих осіб у житловому будинку осіб від 01,10.2021 за адресою вказаного будинку зареєстровані дві особи : [PERSON] з 09.09.2009 року та [PERSON] з 07.06.2008 року. Відповідно до аб.4 ч.1 ст.3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» «місце проживання - це, житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає...». Відповідач за зареєстрованою адресою, а саме: [ADDRESS] , не проживає більше року, а саме з березня 2020 року по даний час, оскільки виїхав за кордон. Це, також, підтверджується актом від 08.11.2022 року, який засвідчений громадянами України [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є зятем Позивач, про що зазначено у Довідці про держреєстрацію осіб та не відноситься до членів сім`ї власника будинку, Відповідач не веде з нею спільного господарства та не проживає за вказаною адресою понад 2,5 роки та порушує право Позивача користуватися та розпоряджатися будинком, оскільки така реєстрація є перешкодою для Позивача у продажу будинку. Враховуючи, що Відповідач особисто з зареєстрованого місця самостійно знятися не може, але продовжує бути зареєстрованим за житлом, єдиним власником якого є Позивач, правомірним способом захисту інтересів Позивача є зняття такої особи з реєстрації на підставі рішення суду, що є належним способом захисту цивільних прав, і в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами відповідно до п.50 Порядку. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 березня 2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. У судове засідання 15.05.2023 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача подав до суду заяву про проведення розгляду справи у відсутності позивача та представника. Позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечував щодо заочного розгляду справи. Оскільки відповідач своїм процесуальним правом участі у судовому засіданні не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін. Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог частково. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником будинку за адресою [ADDRESS] , який вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2020 року зареєстрований номер 406, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до Довідки виконавчого комітету Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області №2416/02/10-21 від 01.10.2021 року про зареєстрованих осіб у житловому будинку осіб, за адресою вказаного будинку зареєстровані дві особи : [PERSON] [INFO] з 09.09.2009 року та [PERSON] , [INFO] з 07.06.2008 року. В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідач з моменту реєстрації місця проживання без поважних причин більше одного року не користуються житловим будинком позивачки та відсутній там, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу, у будинку не має, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16,386,391 ЦК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. ст. 379,380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло-житловий будинок. Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України\~передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він відсутній понад один рік. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Таким чином порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратила право на користування цим житлом, що дасть можливість власнику житлового будинку зняти його з реєстрації місця проживання, в порядку визначеному Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Outcome: partial