Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

До Подільського районного суду м.Києва звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 14.05.2019 року його було прийнято на посаду юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006». 05 червня 2019 року йому було сплачено першу заробітну плату за травень 2019 року у розмірі 1203,84 грн, що значно менше ніж йому було повідомлено на співбесіді. 18.07.2019 року відповідач видав незаконний наказ № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору з [PERSON] за прогули без поважних причин. Постановою Київського апеляційного суду від 15.10. 2020 року було скасовано наказ № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору з [PERSON] за прогули без поважних причин через наявність фактів застосування подвійного стягнення за одне й те саме порушення. Посилаючись на постанову Київського апеляційного суду від 15.10.2020 у справі № 755/13126/19, позивач стверджує, що починаючи з 15.10.2020 року (час набрання законної сили рішенням суду) вбачається, що між позивачем та відповідачем продовжують діяти трудові відносини. З огляду на викладене, просив суд: 1.Визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та ТОВ «Технобудсервіс 2006» саме з 16.10.2020 на підставі заяви [PERSON] від 15.10.2020 року про звільнення за власним бажанням, на підставі п.4 ст. 36 (ч. 3 ст. 38) КЗпП України. 2.Встановити строк та зобов`язати відповідача у строк встановлений судом виплатити [PERSON] заборгованість заробітної плати та компенсації при звільненні починаючи з 16.10.2020 року з урахуванням рівня інфляції, 3% річних та вимог ст. 117 КЗпП України. 3.Стягнути місячну заробітну плату - негайно 4.Стягнути з відповідача витрати пов`язані з розглядом даної справи. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 13.04.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 03.05.2023 року представник відповідача ознайомився з матеріалами справи. 16.05.2023 року представником відповідача ТОВ «Технобудсервіс 2006» - подано відзив на позовну заяву в якому представник відповідача просила відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог та стягнути на користь відповідача витрати понесені ТОВ «Технобудсервіс 2006» у зв`язку із розглядом справи. Заперечення сторони відповідача обґрунтовані тим, що Постанову Київського апеляційного суду від 15.10.2020 року у справі № 755/13126/19, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, було скасовано постановою Верховного Суду від 19.05.2021 року, а скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Рішенням у справі № 755/13126/19 було встановлено законність звільнення позивача за прогул без поважних причин з 18.07.2019 року, а отже немає правових підстав вважати трудові відносини між позивачем та відповідачем продовженими з 15.10.2020 року. Відповідач зазначає, що вимоги позивача з виплати йому заборгованості із заробітної плати та інших компенсацій також не підлягають задоволенню, оскільки у межах розгляду справ № 755/13126/19, № 755/15473/20 та 242/5367/21 судами вже встановлено повноту розрахунку роботодавця з працівником у день звільнення останнього. Відповідно до ч. 1, 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справ у справах у судах здійснюється усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до вимог ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні в ній докази, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові від 26.11.2019 у справі № 902/201/19 Верховий Суд дійшов до наступного висновку: «Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.» З пояснень відповідача встановлено та перевірено шляхом доступу до Єдиного реєстру судових рішень наступне. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року по справі № 755/13126/19 [PERSON] відмовлено в позові до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу про звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії. Постановою Київського апеляційного суду від 15.10.2020 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року у справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Технобудсервіс 2006» в частині відмови в задоволенні вимог про скасування наказу, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про їх задоволення. Визнано незаконним та скасовано наказ № 23/1807-19-пз від 18.07.2019 про припинення трудового договору з [PERSON] згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. В іншій частині рішення залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 19.05.2021 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15.10.2020 скасовано в частині позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову апеляційної інстанції залишено без змін. Постановою Київського апеляційного суду від 08.07.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 25.05.2020 в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 26.08.2021 у справі № 755/13126/19 вирішено питання про повернення [PERSON] касаційної скарги. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 01.08.2022 у справі № 755/15473/20 [PERSON] будо відмовлено у позові до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про стягнення заробітної плати за період з 14.05.2019 року по 16.10.2020 року. Постановою Київського апеляційного суду від 26.01.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2022 року у справі № 755/15473/20 - залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 21.02.2023 року у справі № 755/15473/20 [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11.08.2022 року у справі № 242/5367/21 було відмовлено [PERSON] у позові до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання протиправним та скасування наказу № 26-к про внесення змін до наказу про звільнення, визнання трудових відносин припиненими з 24.06.2019 року на підставі заяви [PERSON] про звільнення від 24.06.2019 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28.02.2023 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11.08.2022 року у справі № 242/5367/21 - залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 242/5367/21 [PERSON] було повернуто касаційну скаргу. Як встановлено судовими рішеннями у справах № 755/13126/19, № 755/15473/20, № 242/5367/21 та вбачається з матеріалів даної справи, що наразі розглядається, 21.05.2019 року [PERSON] власноруч написав заяву про прийняття його на посаду юриста у ТОВ «Технобудсервіс » з 23.05.2019 року. Наказом генерального директора ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 21.05.2019 № 14/2105-19-пр [PERSON] прийнято на посаду юриста товариства з 23.05.2019 року з окладом (тарифною ставкою) згідно із штатним розкладом. Штатним розкладом встановлено оклад юриста у розмірі 4700 грн. У позовній заяві позивач стверджує, що під час перебування у трудових відносинах, товариство сплачувало позивачу заробітну плату у розмірі меншому ніж був оговорений під час оформлення трудових правовідносин. З цього приводу, у постанові від 08.07.2021 року по справі № 755/13126/19 Київський апеляційний суд зробив наступний висновок: «Посилання позивача на невідповідність розміру виплаченої йому заробітної плати розміру обумовленого при укладенні трудового договору не ґрунтується на матеріалах справи. Згідно з штатним розписом розмір посадового окладу юриста визначений в розмірі 4700 грн., ця сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис. В матеріалах справи відсутні дані про визначення позивачу заробітної плати в розмірі 9000 грн. В травні 2019 року позивачем було відпрацьовано 7 робочих днів, він був прийнятий на роботу з 23 травня 2019 року, а отже виплачена йому за травень 2019 року заробітна плата в розмірі 1203,84 грн відповідає визначеним сторонами домовленостям. А отже доводи позивача про виплату йому заробітної плати у розмірі нижчому ніж при досягненні домовленостей щодо укладення трудового договору не знайшли свого підтвердження.». З огляду на викладене, твердження позивача про початок трудових відносин з ТОВ «Технобудсервіс 2006» з 14.05.2019 року та виплату заробітної плати менше обумовленого розміру не знайшли свого підтвердження. Як зазначено у позовній заяві та встановлено судом, 24.06.2019 року [PERSON] було скеровано на ім`я генерального директора товариства заяву на звільнення з посади юриста за п.4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає, що відповідач протиправно відмовив йому у звільненні за п. 4. ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Як встановлено судом та підтверджується відомостями, що містяться у Єдиному реєстрі судових рішень, у 2021 році [PERSON] звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовною заявою до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання припиненими трудових відносин з 24.06.2019 року на підставі заяви про звільнення від 24.06.2019 за п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11.08.2022 року у справі № 242/5367/21 була встановлена законність відмови відповідача від звільнення позивача за п.4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, твердження позивача про незаконність відмови відповідачем у звільненні за поданою ним заявою від 24.06.2019 не обґрунтовані та суперечать встановленим фактичним обставинам та висновкам у межах розгляду справи № 242/5367/21. Позивач зазначає, що починаючи з 24.06.2019 року відповідач фальсифікував докази його прогулу та 18.07.2019 р звільнив його із займаної посади за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказ про звільнення вважає незаконним. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24.05.2019 у справі № 755/13126/19 встановлено: «Підставою для звільнення позивача з роботи відповідно до наказу є відсутність на робочому місці 21.06.2019 року, з 24.05.2019 року по 16.07.2019 року, яка задокументована відповідними актами. Крім цього свою відсутність на робочому місці протягом зазначеного часу позивач не заперечує в судовому засіданні, пояснюючи свою відсутність на роботі тим, що між ним та відповідачем були припинені трудові відносини. З доводами позивача суд не погоджується, оскільки подавши заяву про звільнення, навіть якщо рахувати підставою ст. 38 КЗпП України, позивач зобов`язаний був відпрацювати ще два тижні, тобто до 05.07.2019 року. Не виконавши даної умови позивач фактично вчинив прогул, що правомірно стало підставою для його звільнення». «Отже підстав для скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на роботі немає». У постанові Київського апеляційного суду від 08.07.2021 у справі № 755/13126/19 зазначено: «Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування наказу про припинення трудового договору та поновлення на роботі. » «Отже, наведені позивачем та встановлені судом обставини свідчать про звільнення позивача з дотриманням норм діючого трудового законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог про скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі відсутні.» Таким чином, у межах розгляду справи № 755/13126/19 наказу від 18.07.2019 року № 23/1807-19-пз про припинення трудового договору з [PERSON] за п.4 ст 40 КЗпП України вже було надано правову оцінку - визнано його законним. Здійснивши аналіз змісту судових рішень у справах № 755/13126/19, № 755/15473/20 та № 242/5367/21 та наданих сторонами доказів, суд встановив, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем у період з 23.05.2019 року по 18.07.2019 року. Доводи [PERSON] щодо продовження трудових відносин з ТОВ «Технобудсервіс 2006» після ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 15.10.2020 року у справі № 755/13126/19 не знайшли свого підтвердження, з огляду на наступне. Як встановлено, 15.10.2020 року Київський апеляційний суд ухвалив Постанову у справі № 755/13126/19, якою апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.05.2020 року задовольнив частково - визнав незаконним та скасував наказ № 23/1807-19-пз ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 18.07.2019 року про припинення трудового договору із [PERSON] згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. В решті рішення залишив без змін. При цьому, обґрунтовуючи постанову, суд дійшов до наступного висновку: «Решта позовних вимог позивача, як правильно встановив місцевий суд, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції, не ґрунтується на положеннях чинного трудового законодавства, оскільки відсутні правові підстави для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за його відсутності, зобов`язання товариства виплатити йому 9000 грн». В подальшому, постановою Верховного Суду від 19.05.2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15.10.2020 року було скасовано в частині позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі № 6-449цс15, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. До матеріалів справи у якості доказу, позивачем була надана заява [PERSON] від 15.10.2020 про звільнення за власним бажанням з 16.10.2020 року з посади юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006». Оскільки судом достовірно встановлено, що 18.07.2019 року між позивачем та ТОВ «Технобудсервіс 2006» припинились трудові правовідносини, тому написання та подання цієї заяви не створює правових наслідків для сторін спору. [PERSON] просить суд стягнути з ТОВ «Технобудсервіс 2006» заборгованість із заробітної плати та компенсації при звільненні починаючи з 16.10.2020 року з урахуванням рівня інфляції, 3% річних та вимог ст.117 КЗпП України. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Конвенцією про захист заробітної плати № 95 ухваленою генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованою Україною 30.06.1961 року надано визначення терміну «заробітна плата». Встановлено, що заробітною платою є незалежно від назви й методу обчислення, будь-яка винагорода або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо. Аналіз наведених правових норм та судової практики дає підстави для висновку, що роботодавець має обов`язок перед працівником з виплати заробітної плати тільки за період перебування у трудових відносинах. Як вже зазначалось, судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «Технобудсервіс 2006» у період з 23.05.2019 року по 18.07.2019 року. А отже, у ТОВ «Технобудсервіс 2006» був обов`язок з нарахування та виплати заробітної плати [PERSON] лише за цей період часу. Питання щодо повноти та строків розрахунків із заробітної плати за період з 23.05.2019 року по 18.07.2019 року вже було предметом судової оцінки у справах № 755/13126/19 та № 755/15473/20. У постанові Київського апеляційного суду від 26.01.2023 року у справі № 755/15473/20 встановлено: «Також в межах цієї цивільної справи встановлено, що згідно з довідкою ТОВ «Технобудсервіс 2006» № 132-1019 від 02.10.2019 року [PERSON] за період роботи з 23 травня 2019 року по 18 липня 2019 року було виплачено: у травні 2019 року (за 7 відпрацьованих днів) - 1203,84 грн, у червні 2019 року (за 15 відпрацьованих днів) - 2942, 73 грн, у липні 2019 року- 1052,21 грн. Вказана довідка наявна і в матеріалах даної справи, якій суд першої інстанції надав належну оцінку в сукупності з іншими письмовими доказами.» «Отже, встановивши факт здійснення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні 18 липня 2019 року на підставі п. 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ТОВ «Технобудсервіс 2006» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі, інфляційних витрат, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги.» Вищенаведені висновки, що були зроблені Київським апеляційним судом підтверджуються і наданими відповідачем доказами - копіями відомостей про нарахування заробітної плати № 283, № 285, № 289 та № 293. Судом був досліджений, серед іншого, Акт інспекційного відвідування ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 15.11.2019 № КВ1851/72/АВ Головного управління держпраці у Київській області Державної служби України з питань праці. Як зазначено в акті, підставою для перевірки підприємства стало звернення [PERSON] . За результатами перевірки, контролюючий орган дійшов до висновку, що всі належні кошти при звільненні, у тому числі грошова компенсація за 4 дні невикористаної щорічної відпустки [PERSON] виплачено в день звільнення 18 липня 2019 року на картковий рахунок, що підтверджується відомістю нарахування коштів № 293. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність заборгованості із заробітної плати у ТОВ «Технобудсервіс 2006» перед [PERSON] , а тому відсутні визначені законом підстави для її стягнення. У позовній заяві Алексєєв просить стягнути з ТОВ «Технобудсервіс 2006» компенсації при звільненні починаючи саме з 16.10.2020 року з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, за своєю правовою природою, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є формою відповідальності роботодавця за порушення вимог закону щодо своєчасності остаточного розрахунку з працівником при звільненні. А тому, для застосування такої відповідальності має бути доведено факт несвоєчасного розрахунку при звільненні та вина власника або уповноваженого ним органу у несвоєчасному розрахунку. Як встановлено судовими рішеннями у справах № 755/13126/19, № 755/15473/20 та 242/5367/21 та перевірено у справі, що наразі розглядається, [PERSON] перебував на посаді юриста ТОВ «Технобудсервіс 2006» у період з 23.05.2019 року по 18.07.2019 року, цими ж судовими рішеннями встановлена своєчасність та повнота розрахунку підприємства відповідача з [PERSON] у порядку статті 116 КЗпП України. З огляду на викладене, відсутні правові підстави для стягнення з ТОВ «Технобудсервіс 2006» відшкодування за затримку розрахунку при звільненні на користь [PERSON] з 16.10.2020 року. Отже, наведені позивачем та встановлені судом обставини свідчать про звільнення позивача 18.07.2019 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України та проведення розрахунку з [PERSON] у порядку ст. 116 КЗпП України з дотриманням діючого трудового законодавства. За таких обставин у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог, щодо визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «Технобудсервіс 2006» з 16.10.2020 року на підставі заяви [PERSON] від 15.10.2020 року про звільнення за власним бажанням на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України, оскільки трудові відносини було припинено ще 18.07.2019 року за п.4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу про припинення трудового договору № 23/1807-19 -пз від 18.07.2019 року. У зв`язку з цим вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації при звільненні починаючи з 16.10.2020 року з урахуванням рівня інфляції, 3% річних та вимог ст. 117 КЗпП України, є також необґрунтованими. Також слід зазначити, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). В позові заявлені такі похідні вимоги, як стягнення заробітної плати - негайно та стягнення витрат пов`язаних із розглядом справи. У зв`язку із відмовою судом в основній вимозі, похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30. 09.2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних та фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до положень ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Великою Палатою Верховного суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9315/15-ц зроблено наступний висновок: «Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та ч. 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення» Отже при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих судом доказів (договорів, розрахунків, тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 03.04.2017 між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» укладено договір про надання юридичних (адвокатських) послуг (далі - договір), згідно умов якого виконавець зобов`язаний виконати передбачені договором послуги, які, серед іншого полягають в забезпеченні реалізації прав і обов`язків замовника в цивільному судочинстві, що підтверджується долученим до відзиву на позовну заяву витягом із цього договору. 02.05.2023 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» була укладена Додаткова угода № 12 до договору від 03.04.2017 року, за умовами якої сторони домовились про визначення обсягу послуг за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03.04.2017 року у наступному переліку: представництво інтересів замовника у судах загальної юрисдикції всіх інстанцій по справі № 758/2974/23 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими. Загальна вартість послуг за визначена у додатковій угоді у розмір 52 000 грн. Сторони домовились про 100% передплату послуг. 01.10.2021 року між Адвокатським Бюро «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. був укладений договір про співпрацю № 1сп, предметом якого є взаємодія сторін та залучення адвоката Побережної М.О. у сфері надання правової (адвокатської) допомоги клієнтам (замовникам) АБ «Раков і партнери» на умовах та порядку, що визначені у договорах про надання правової допомоги, укладених бюро з конкретно визначеним замовником. На підтвердження укладення договору про співпрацю до матеріалів справи було надано витяг. 02.05.2023 року між АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. було підписано замовлення № 7 за договором про співпрацю від 01.10.2021 року на залучення адвоката Побережної М.О. до надання правничої допомоги по договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03.04.2017 року, укладеного між АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» , зокрема : представництво інтересів замовника у судах загальної юрисдикції всіх інстанцій по справі № 758/2974/23 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими. З урахуванням приписів ч. 4 ст. 62 ЦПК України, адвокатом Побережною М.О. на підтвердження наявності повноважень надано суду ордер та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. На підтвердження переліку та об`єму наданих послуг за договором, стороною відповідача надано копію акту приймання передачі наданих послуг № 1 за додатковою угодою № 12 від 02.05.2023 до договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03.04.2017 р. по цивільній справі № 758/2974/23, який підписаний АБ «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», за яким загальна вартість сплачених послуг за договором складає 52 000 грн. Крім того, суду надано акт приймання-передачі наданих послуг № 1 за замовленням № 7 від 02.05.2023 до договору про співпрацю № 1сп від 01.10.2021 р., підписаний АБ «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. В акті наведено зміст наданих послуг та витрачений адвокатом час. На підтвердження оплати послуг адвоката, стороною відповідача надано платіжне доручення на суму 52 000 грн. Оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази щодо наданої відповідачу правничої допомоги в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд вважає доведеним факт понесення відповідачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 52 000 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, суд зауважує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд вбачає, що позивач не погоджується з розміром таких витрат про що зазначає у відповіді на відзив. Вважає необґрунтованими їх та завищеними. Справа про визнання трудових відносин припиненими, не належить до складних справ за критеріями предмету та підстав позову, кількості учасників та предмету доказування, така була призначена до розгляду у спрощеному провадженні. На думку суду, позивач не повинен нести тягар вказаних витрат у наведеному розмірі та відшкодовувати їх, покладення таких на відповідача є необґрунтованим та надмірним за даних умов. Оскільки адвокат Побережна М.О. не виступала у судових засіданнях, враховуючи складність справи, досвід адвоката (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №000177 від 24.12.2018), принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення даної заяви про відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 52000,00 грн., що підтверджено актом приймання передачі наданих послуг № 1 за додатковою угодою № 12 від 02.05.2023 р. про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03.04.2017, в якому вказано опис послуг, який включає: первісна консультація з клієнтом, ознайомлення з матеріалами справи, моніторинг та аналіз чинного законодавства, підготовку відзиву до позовної заяви, формування справи, аналіз справи, збирання доказів та додатків, подача до суду, виготовлення копій, моніторинг справи. Враховуючи вищевикладене, складність справи, яка не є складною, тривалість затраченого представником відповідача часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд вважає достатнім розміром стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається. Як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] . Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: approved