Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 4 квітня 2023 року, справу № 753/5345/23 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично матеріали справи були передані судді 5 квітня 2023 року. 12 квітня 2023 року з електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" надійшли відомості стосовно місця реєстрації заявника та заінтересованої особи. Ухвалою суду від 13 квітня 2023 року заяву було залишено без руху та надано заявнику строк на усунення недоліків. 17 квітня 2023 року до суду від заявника надійшла заява про усунення недоліків/ Ухвалою суду від 21 квітня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 20 червня 2023 року. 14 червня 2023 року до суду від заінтересованої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та письмові пояснення щодо суті справи 16 червня 2023 року до суду від заявника надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи акту про проживання осіб за адресою: [ADDRESS] , довідку ТОВ «Ковальська -Житлосервіс». У судове засідання 20 червня 2023 року заявник не з`явився, 16 червня 2023 року від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Заінтересована особа не з`явилась, подала до суду заяву від 14 червня 2023 року про розгляд справи у її відсутність. Суд, враховуючи надані учасниками справи заяви, з огляду на їх зміст, а також зміст та суть заяви про встановлення юридичного факту, дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність заявника та заінтересованої особи. Звертаючись із заявою до суду, [PERSON] просить суд встановити факт одноособового виховання ним свого неповнолітнього сина [PERSON] , 2006 року народження, зазначаючи, що між ним та [PERSON] , був укладений шлюб у 1997 році, від шлюбу у них народився син [PERSON] 2006 року народження. 16 листопада 2012 року за рішенням Оболонського районного суду м. Києва шлюб між ним та [PERSON] був розірваний. Зазначає, що хоча їх спільний з [PERSON] син зареєстрований за адресою місця проживання матері, весь час, починаючи з 16 листопада 2012 року він займався вихованням та забезпеченням умов життя сина. У 2013 році він придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , де проживає разом з сином [PERSON] . Реєстрація місця проживання дитини за місцем проживання матері обумовлена інтересами дитини: дитячий садок, школа, соціальне оточення. Зазначив, що мати дитини не заявляла позовів про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини, що підтверджує факт одноособового виховання ним дитини. Зазначив, що встановлення факту одноособового виховання ним сина необхідне йому для оформлення соціальної пільги за місцем роботи. Заінтересована особа [PERSON] у письмовій заяві підтвердила факт не подання до суду заяви про стягнення аліментів із заявника на утримання дитини, а також вказала що син проживає разом з батьком та виховуванням сина займається батько. Судом встановлено, що 10 серпня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому. [INFO] у них народився син [PERSON] (а.с. 15) Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 листопада 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 16). Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з вказаною нормою, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Наведений у ч.1 ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним, оскільки як передбачено ч.2 вказаної норми у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17 (провадження № 14-560цс18). Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до статті 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження факту одноособового виховання неповнолітньої дитини заявник надав суду: копію договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , довідки з місця роботи ТОВ "Діджітал енд аналог сістемс" про доходи за період з 2020 по грудень 2022 року, акт від 11 травня 2023 року про проживання у квартирі [ADDRESS] , зокрема [PERSON] з 17 вересня 2013 року, який підписаний особами, що іменовані мешканцями квартир 219, [ADDRESS] та довідку ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» про те, що у вказаній квартирі проживає син [PERSON] - [PERSON] без реєстрації, яка складена на підставі акту від 11 травня 2023 року, про який зазначено вище. Суд критично оцінює наданий заявником акт від 11 травня 2023 року, оскільки такий підписаний ним та ймовірно іншими мешканцями будинку, особи, яких не встановлено і підписи не засвідчено уповноваженими особами. Поряд з цим, довідка «Ковальська-Житлосервіс» складена на підставі вказаного вище акту від 11 травня 2023 року, тобто зі слів осіб, які його підписали без встановлення їх та без перевірки фактів, викладених в такому акті. Заявник посилається на статтю 169 Податкового кодексу України на обґрунтування необхідності саме рішенням суду встановити факт самостійного ним виховання неповнолітнього сина, для отримання соціальної пільги. Відповідно до пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 Податкового кодексу України будь-який платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 % розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року. Стаття 169 Податкового кодексу містить, зокрема перелік податкових соціальних пільг, в якому зазначено кому саме та в якому розмірі така пільга надається. Так, згідно із приписами статті 169 Податкового кодексу України з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги: 169.1.2. у розмірі, що дорівнює 100 відсоткам суми пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 цього пункту, - для платника податку, який утримує двох чи більше дітей віком до 18 років, - у розрахунку на кожну таку дитину. Аналіз вказаної статті не містить вимогу про те, що така податкова пільга надається тому з батьків хто одноособово виховує дитину до 18 років. Поряд з цим, заявником до заяви не додано доказів того, що він звертався із відповідною заявою до роботодавця, проте йому було відмовлено у призначені соціальної податкової пільги саме з підстав відсутності рішення суду про встановлення факту одноособового виховання дитини до 18 років чи зазначено, що такий документ є обов`язковим для нарахування податкової пільги. Суд зазначає, що відповідно до наданих заявником документів, він має двох дітей від іншого шлюбу, зокрема [PERSON] , 2015 року народження та [PERSON] 2017 року народження (а.с. 18-19). Заробітна плата заявника за 2022 рік становить 884314,30 грн (без урахування податків та зборів) (а.с. 26). Крім того, суд зазначає, що питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Так, частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені статтями 150-151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті, показаннями свідків оглянути речові докази. З цього слідує, що з народженням 7 квітня 2006 року [PERSON] у батька [PERSON] та матері [PERSON] виникли рівні права та обов`язки щодо виховання їхньої спільної дитини. Так як, правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними, тому суд встановив, що між [PERSON] та [PERSON] наявні сімейні відносини. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) та те, що відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України передбачено, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, а з огляду на п.2 ч.1 ст. 164 СК України підставою позбавлення батьківських прав, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, суд приходить до переконання, що з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежено або припинено. [PERSON] у заяві, посилалася на те, що [PERSON] не проживає з дитиною, навчанням, вихованням та матеріальним забезпеченням сина [PERSON] займається сам, а тому є батьком, що самостійно виховує дитину до 18 років. Такі твердження в силу статті 141 СК України, суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Разом з тим, останній не надав суду доказу, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Як зазначив сам заявник, питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] , життям, вихованням та утримання якого, зі слів заявника, вона не цікавиться, у судовому порядку не вирішувалось, як і не вирішувалось питання визначення місця проживання дитини. Наразі дитині 17 років, а силу приписів статті 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оскільки [PERSON] не позбавлена батьківських прав, щодо свого сина [PERSON] , вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема статтею 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що заявник [PERSON] є особою, яка самостійно виховує сина [PERSON] . Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Тому з огляду на викладене, зважаючи на те, що заявник не довів, що матір неповнолітнього [PERSON] в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а тому його вимога викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення є необґрунтована та доказово не підтверджена жодними доказами. Суд, дослідивши та оцінивши надані заявником на обґрунтування заяви докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги мету встановлення юридичного факту, вважає, що заява [PERSON] не підлягає задоволенню. На підставі вимог ст. ст. 25, 30 ЦК України, 1, 15, 121, 141, 157, 164 СК України, 2, 95, 229, 259, 293, 318, ЦПК України,

Outcome: dismissed