Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, уточнивши який зазначила, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 18.11.1988 по 02.03.2020. За час спільного проживання ними спільно було набуто майно, а саме садовий будинок, дві земельні ділянки, автомобіль та грошові кошти на депозитному рахунку. Позивач просить вказане майно визнати спільним майном подружжя та поділити його між сторонами по частині. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, де вказав, що садовий будинок був побудований у 1986 році, тобто до шлюбу, земельні ділянки набуті на підставі безоплатної приватизації земельних ділянок, тобто є особистою приватною власністю, автомобіль зареєстрований за позивачем і є неподільною річчю, а від так його поділ та визнання за позивачем право власності на його частину є невірним способом захисту, гроші кошти з рахунку були повернуті після закінчення строку дії договору та витрачені сторонами під час шлюбу. Представником позивача надано відповідь на відзив, де зазначила, що реєстрація права власності відбулась під час шлюбу, по земельних ділянках відсутні дані, що вони отримані шляхом приватизації, кріс цього на них розташовано садовий будинок. Автомобіль перебуває в користування відповідача, а домовленості про його поділ або порядку користування між сторонами не досягнуто, тому даний автомобіль має бути поділений. Доказів, що банківський вклад був повернутий відповідачу банком відсутні. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, додатково зазначила, що садовий будинок набутий у власність під час шлюбу, право власності на земельні ділянки набувалось під час дії Закону, що такі земельні ділянки є спільною власністю подружжя, автомобіль використовується відповідачем, а тому його поділ є необхідним. Кошти на рахунку у розмірі 700000 грн., є в наявності та набуті під час шлюбу. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив частково, з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково зазначив, що відповідач визнає позов в частині поділу грошових коштів на депозиту в розмір 70000 грн. в рівних частинах. Щодо інших позовних вимог заперечив, вказав, що будинок був побудований до шлюбу, земельні ділянки набуті в порядку приватизації, а від так вказане майно є особистою власністю відповідача. Щодо автомобіля, то вказане майно зареєстровано за позивачем, а від так його поділ є недоцільним. Суд,\~ заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги\~ підлягають\~до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ст.12 ЦПК України ,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77\~ЦПК України, належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Зважаючи на те, що відповідачем визнається факт відкриття депозитного рахунку, що підтверджується відповідними доказами, а саме виписками по рахунку, наявності там коштів у розмірі 70000 грн., які набуті під час шлюбу та згоду на їх поділ в рівних частинах, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, і підтягається до задоволення, а саме визнання коштів у розмірі 700000 грн., спільним майном подружжя та їх поділ в рівних частинах по 35000 грн., для кожного із сторін. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який 18.11.1988 зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів міста Києва, актовий запис № 3706. 02.03.2020 рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб між сторонами було розірвано, що визнається сторонами по справі. Відповідно до витягу є Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником садового будинку, житловою площею 18,8 кв.м., гаража, господарської будівлі, огорожі, воріт, колодязя за адресою: [ADDRESS] , державна реєстрація права власності 16.09.2010, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, б/н 16.09.2010 Підгірцівська сільська рада. Відповідно до довідки з Головного сервісного центру МВС від 13.09.2021, власником автомобіля Hyunday Accent, 1396 (2012), номер кузова [NUMBER] є [PERSON] , дата реєстрації 27.03.2012. Відповідно до книжки садовода від 31.01.2009, [PERSON] є членом СТ «Арсеналець-6» з 02.12.1985, ділянка № [NUMBER] . Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 24.05.2000 ІV №077410, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету №11 Підгірцівської сільської ради від 25.11.1999 є власником земельної ділянки площею 0,092 га, що розташована на території СТ «Арсеналець-6», Підгірцівської сільської ради Обухівського району, для колективного садівництва. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 20.12.2012, [PERSON] на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації №2052 від 07.12.2012 є власником земельної ділянки площею 0,0280 га, що розташована на території СТ «Арсеналець-6», Підгірцівської сільської ради Обухівського району, кадастровий номер 3223186800:03:030:0024. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , власником є [PERSON] . Загальна житлова площа 18,8 кв.м. Домоволодіння складається з тераси, садового будинку з верандою, гаража, господарської будівлі, огорожі, воріт, колодязя. Всі приміщення побудовані в 1986 році. Згідно зі статтею 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Таким чином, вирішення питання щодо садового будинку та земельної ділянки площею 0,092 га визначається Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час такого набуття, а земельної ділянки площею 0,0280 га та автомобіля, відповідно Сімейним Кодексом України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст.24 КпШС України, роздільним майном подружжя було визначено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), за винятком коштовностей та предметів розкоші. Згідно ст.57 СК України ,\~особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є: майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; житло,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу\~внаслідок його\~приватизації відповідно\~до\~Закону України\~"Про\~приватизацію державного\~житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. За загальним підходом, закріпленим у статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на те, що садовий будинок був створений відповідачем, тобто набув рис майна, у 1986 році, що підтверджується технічним паспортом, тобто до реєстрації шлюбу, суд визнає вказане майно, особистим майном відповідача, а від так воно не є спільним майном подружжя, а тому поділу не підлягає. Заперечення позивача, що право власності на вказаний садовий будинок зареєстровано в 10.10.2010, тобто в період шлюбу, і що саме це підтверджує факт, що дане майно є спільним майном подружжя, судом не приймається з наступних підстав. Як зазначає позивач, особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку визначено статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, здійснювалося ведення погосподарського обліку. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. Разом з тим, суд приймає до уваги, що вказаний садовий будинок був побудований в садовому товаристві на території села, а від так вказана інструкція на даний населений пункт не розповсюджувалась, оскільки регулювала питання і містах та селищах, а тому погосподарська книга в даному випадку не могла бути виготовлена, тому в період будівництва даного садового будинку право власності на нього не могло бути зареєстровано, оскільки такого порядку не існувало. Крім того, позивачем не надано жодного доказу, що даний будинок будувався після 1986 року, а тому лише реєстрація права власності в більш пізніший час не може підтверджувати набуття вказаного майна під час перебування в шлюбі. Теж саме стосується і двох земельних ділянок, які набуті у власність внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України, що підтверджується державними актами на право приватної власності на землю, де зазначено, що вказані земельні ділянки набуті на підставі рішення та розпорядження органів місцевого самоврядування. Крім того,\~судом враховано,\~що вказані\~земельні ділянки\~не набуті\~у власність\~в період\~дії законодавчих\~норм,\~коли отримані\~при приватизації\~земельні ділянки\~являлись спільним\~майном подружжя,\~а саме\~з 11.01.2011\~по 13.06.2012. Щодо поділу автомобіля. Суд враховує, що сторони не заперечують, що дане майно було набуто під час шлюбу, тобто є спільним майном подружжя, зареєстровано на позивача та перебуває у користуванні відповідача. Сторони не дійшли згоди щодо порядку поділу або користування даним майном. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи те, що даний автомобіль є спільною сумісної власністю подружжя, то позивач має право на звернення до суду щодо його поділу незалежно від того, на кого даний автомобіль зареєстрований, за умови, що сторони не досягли згоди на його поділ, користування або компенсації частики. Таким чином, позовна вимога щодо поділу автомобіля підлягає до задоволення, а тому за кожним із сторін, суд визнає право власності на частину автомобіля. З урахуванням часткового задоволення позову, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовним вимог.

Outcome: partial