Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

\~ 17 серпня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляції, 3% річних та пені, просить суд стягнути з відповідача на його користь інфляцію, 3% річних та пені за несвоєчасне виконання судового рішення від 05 жовтня 2017 року по справі № 495/7992/16 в сумі 3480, 58 грн., стягнути судові витрати. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 жовтня 2017 року рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/7992/16 було стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Білгород Дністровської філії незаконно списані кошти в розмірі 3442, 63 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 17 травня 2021 року по справі № 495/7992/16-ц рішення суду було залишено без змін. Оплата відповідачем вказаної суми за рішенням суду здійснена 21 вересня 2021 року. Тому, вважає, що з 18 жовтня 2017 року до часу розрахунку він має право на отримання інфляційних витрат, 3% річних та пені, тому і звернувся з відповідним позовом до суду. 23 січня 2023 року до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення, відповідно до яких просить суд у задоволені позовної заяви відмовити у повному обсязі, зазначаючи, що Білгород Дністровським міськрайонним судом Одеської області було ухвалене рішення 05 жовтня 2017 року. АТ КБ Приватбанк подав апеляційну скаргу на вказане рішення та Постановою Одеського апеляційного суду від 17 травня 2021 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а рішення першої інстанції залишено без змін. Із наведеного вбачається, що рішення суду від 05.10.2017 року набрало чинності 17 травня 2021 року, отже обов`язок виконання грошового зобов`язання за рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року у відповідача настав 17 травня 2021 року, а тому розрахунок позивача є невірним. Крім того, в розумінні ст.. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушеного права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку позивач нараховує інфляцію, 3% річних та пеню починаючи з 18 жовтня 2017 року, а позов подано до суду 19 серпня 2022 року, через 5 років як сталася подія. Отже, враховуючи вищенаведене вбачається, що позивач пропустив строк у межах якого він міг звернутися до суду. 05 травня 2023 року представник відповідача надав письмові пояснення, відповідно до яких зазначив що ст.. 625 ЦК України, регулює зобов`язальні відносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Вважає, що між сторонами склалися делікатні, а не договірні зобов`язання. Таким чином дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з завдання шкоди. \~ \~ \~ \~Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 19 серпня 2022 року Ухвалою суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з призначенням справи до її судового розгляду по сутті. Позивач в ході судового розгляду справи свої позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити, з підстав наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просив суд відмовити позивачу у задоволені позовних вимог. Після оголошеної в судовому засіданні перерву надав заяву про розгляд справи у відсутність. Зі згоди позивача суд закінчує розгляд справи за відсутність представника відповідача, відповідно наданої заяви. Фактичні обставини справи, встановлені судом Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши усі надані докази по справі, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що 05 жовтня 2017 року заочним рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про повернення незаконно списаних коштів з карткового рахунку та стягнення індексу інфляції було задоволено, стягнути з відповідача на користь позивача перераховані кошти з урахуванням інфляції в сумі 3442, 63 грн, стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. (а.с. 7-8) 17 травня 2021 року Постановою Одеського апеляційного суду апеляційна скарга представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишена без задоволення, а заочне рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду від 05 жовтня 2017 року залишено без змін. (а.с. 9-12) 21 вересня 2021 року Білгород Дністровським міськрайонним відділом Державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) стягнуто з відповідача на користь позивача суму у розмірі 3442, 63 грн. Звертаючись з позовними вимогами позивач зазначає, що він має з 18 жовтня 2017 року право на отримання інфляційних витрат, 3% річних та пені. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач просить в позові відмовити та застосувати до вказаних вимог строк позовної давності. Нормативне обґрунтування, оцінка аргументів сторін, висновки суду Частинами 4,6 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Суд не погоджується з ствердженнями представника відповідача щодо вказаних вимог не застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України з наступних підстав. З огляду на матеріали справи, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо повернення незаконно списаних коштів з карткового рахунку та стягнення індексу інфляції, підтвердженого судовим рішенням. Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується заочним рішенням Білгород Дністровського міськрайонного суду від 05 жовтня 2017 року, яке виконане відповідачем 21 вересня 2021 року. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством. Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Отже, відповідач мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується заочним рішенням суду. Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Суд погоджується з ствердженнями представника відповідача, що позивачем пропущений строк звернення до суду стосовно вимог за час з 18 жовтня 2017 року та вважає зазначити наступне. Так, згідно зі\~статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у\~статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки. Відповідно до ст. 258 ч. 2 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно частини першої\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11\~ Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №14\~«Про судове\~рішення у\~цивільній справі»\~від 18.12.2009\~року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини третьої\~ статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України,\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частиною п`ятою\~статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. \~ \~ \~ \~ Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в\~статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого\~статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, враховуючи вимоги чинного законодавства, проте з огляду на період виникнення заборгованості, застосовуючи позовну давність, з підстав, що з моменту виникнення права вимоги минуло більше п`яти років, позивач звернувся до суду 17 серпня 2022 року, тобто пропущено строк позовної давності, про порушення свого права йому достеменно було відомо ще 05 жовтня 2017 року, із заявою про поновлення зазначеного строку позивач не звертався та належним чином не обґрунтував пропуск останнього, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково, стягнувши з відповідача на його користь інфляційні втрати період з 01.10.2018 року по 21 вересня 2021 року (за три роки, що передували зверненню до суду) по день розрахунку. У період з\~01.10.2018\~року по\~21.09.2021\~року індексація на суму\~3\~442,63 грн. (Сукупний індекс інфляції) = 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% = 122,106% (за період Жовтень 2018 - Вересень 2021) (Інфляційні нарахування) = 3\~442,63 грн. (сума боргу) ? 122,106% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 3\~442,63 грн. (сума боргу) = 761,04\~грн. Тобто сукупний розмір інфляції складає 122, 106%; інфляційні нарахування складають 761, 04 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial