Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У січні 2023 року позивачка звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її батько, [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина, яка складається з земельної ділянки, що розташована на території: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Мироцька, кадастровий номер - 3222484800:02:010:0012, площею 0,12 га, що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим в реєстрі за N° 1541, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хильою О.В. від 18.10.2018 та інформацією з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є його син - [PERSON] , [INFO] та вона донька. 24 квітня 2019 року приватним нотаріусом заведено спадкову справу No 9-2019 після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. На її заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину на її частину спадкового майна, нотаріусом прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної у зв`язку з відсутністю правоустановчого документу. Вказала, що оригінал такого документа знаходиться у відповідача, який відмовляється їй його надати з невідомих причин. Тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. \~ \~ \~ \~Просила суд визнати за [PERSON] право власності на частки земельної ділянки площею 0,1200 гектара, кадастровий номер 3222484800:02:010:0012, місце розташування якої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район (на даний час Бучанський район), Мироцька сільська рада, з цільовим призначенням - 01.05 для індивідуального садівництва, яка залишилася після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, витребувано у приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромної Юлії Анатоліївни належним чином засвідчену копію спадкової справи No9-2019 після померлого [PERSON] .25.01.2022 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.12.2021 надійшли матеріали спадкової справи щодо померлого [INFO] [PERSON] . 02.03.2023 року на виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2023надійшли матеріали спадкової справи щодо після померлого [PERSON] . 25.01.2022 року У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити позов. Відповідач та представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином.\~ Письмовий відзив чи пояснення суду не надав. Судова повістка направлена на адресу зареєстрованого місця проживання. Додатково відповідач викликавсь через оголошення на сайті суду. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. \~ \~ \~ \~При розгляді справи судом встановлено, що за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 18 жовтня 2018 року [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,1200 гектара, кадастровий номер 3222484800:02:010:0012, місце розташування якої за адресою: Київська область, Бучанський район (раніше Києво-Святошинський район), Мироцька сільська рада, з цільовим призначенням - 01.05 для індивідуального садівництва. Даний факт підтверджений також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №316495077 від 01 грудня 2022 року, що земельна ділянка площею 0,1200 гектара, кадастровий номер 3222484800:02:010:0012, місце розташування якої за адресою: Київська область, Бучанський район (раніше Києво-Святошинський район) Мироцька сільська рада, зареєстрована за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 676421832224. Згідно з нормами статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається в тому числі з земельної ділянки, що розташована на території: Киівська область, Бучанський район (раніше Києво-Святошинський район), с/рада Мироцька, кадастровий номер 3222484800:02:010:0012, площею 0,12 га. 24 квітня 2019 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромною Ю. А. заведено спадкову справу No 9-2019 після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі. З наданої суду копії матеріалів спадкової справи встановлено, що спадкоємцями після смерті [PERSON] є його син - [PERSON] , [INFO] , та донька - [PERSON] , [INFO] . 01 грудня 2022 року від [PERSON] до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромної Ю.А. надійшла заява N° 147 про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме на: частки земельної ділянки площею 0,1200 гектара, кадастровий номер 3222484800:02:010:0012, місце розташування якої за адресою: Київська область, Бучанський район (раніше Києво-Святошинський район) Мироцька сільська рада, з цільовим призначенням - 01.05 для індивідуального садівництва. 01 грудня 2022 приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромною Ю.А. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної у зв`язку з відсутністю правоустановчого документу. Відповідно до постанови про відмову у вчинення нотаріальної дії від 01 грудня 2022 року, індекс 124/02-31, виданої приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоромною Ю.А. було постановлено відмовити [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме на частки земельної ділянки площею 0,1200 гектара, кадастровии номер 3222484800:02:010:0012, місце розташування якої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Мироцька сільська рада, з цільовим призначенням - 01.05 для індивідуального садівництва, яка залишилася після смерті її батька - [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. ЗК України визначав, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. У випадку, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку. Наведене свідчить, що якщо спадкодавець не набув право власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, однак розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, але органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації. Такий висновок щодо застосування норма права у подібних правовідносинах, міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, а також аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду: від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 25 березня 2020 у справі № 158/1672/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17 та від 25 листопада 2020 року у справі № 686/6189/18. За встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що до спадкоємців [PERSON] [PERSON] та [PERSON] згідно зі статтею 1218 ЦК України перейшло право власності на земельну ділянку і за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу у одного із спадкоємців. Відповідно до частини першої, пункту «г» частини третьої статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Суд зазначає, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Предметом у цій справі є також визнання права на спадкування, та обраний позивачами спосіб захисту є ефективним, оскільки надасть можливість у подальшому зареєструвати право власності на земельну ділянку. Враховуючи, що спадкодавець за життя набув право власності, до позивача перейшло таке ж право на земельну ділянку у частці відповідно до закону частина. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved