Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У жовтні 2017 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «МТБ Банк», в якій позивач просить суд визнати недійсним договір поруки №000214rd від 24.04.2008 та вирішити питання розподілу судових витрат. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалась на те, що вона на підставі договору поруки №000214rd від 24.04.2008 є поручителем [PERSON] , який є позичальником за кредитним договором №00212/RD укладеним 24.08.2008 з ПАТ «Марфін Банк». Як позивачу стало відомо, 09.12.2009, нібито, між нею та ПАТ «Марфін Банк» було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №000214rd від 24.04.2008, якою встановлено нові умови оплати кредиту за кредитним договором №00212/RD від 24.04.2008. Виходячи з того, що [PERSON] не підписувала додаткову угоду №1 до договору поруки №000214rd від 24.04.2008, остання вважала за необхідне звернутися до суду з даним позовом. Відповідачем ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк» було надано відзив та додаткові пояснення, які зводяться до не згоди з заявленими вимогами оскільки вони є безпідставним. Так останнім акцентовано увагу на тому, що даний позов спрямований на уникнення відповідальності за неналежне виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості та як наслідок ухвалення 02.02.2017 заочного рішення Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська і 04.03.2020 винесення постанови Дніпровським апеляційним судом про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості, в яких, між іншим, досліджувалися договір поруки та додаткова угода №1 до нього, питання про недійсність яких сторонами не ставилося. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська [PERSON] від 01.12.2017 провадження у справі за позовом [PERSON] відкрито. У зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, справу було передано судді [PERSON] . У зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку, справу було передано судді Кондрашову І.А., яким за ухвалою від 12.04.2021 її прийнято до свого провадження та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.01.2022 витребувано з ПАТ «Марфін Банк», правонаступником якого є ПАТ «МТБ Банк» оригінал додаткової угоди №1 від 09.12.2009. У судове засідання позивач та її представник, будучи належним чином повідомленими про час та місце його проведення, не з`явилися, про причини не явки суд не повідомили. У судове засідання відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час та місце його проведення, не з`явився, про причини не явки суд не повідомив. У судовому засіданні представник ПАТ «Марфін Банк» (ПАТ «МТБ Банк») заперечував щодо заявлених позовних вимог, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві та письмових поясненнях. Також зазначив, що рішення суду про стягнення заборгованості знаходиться на виконанні і боржниками було сплачено за договорами 32\~000 доларів США. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до копії кредитного договору №00212/RD від 24.04.2008, ВАТ «МТБ» та [PERSON] дійшли згоди про надання останньому кредиту у розмірі 62\~796,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування грошима на рівні 11,9% річних. Строк повернення кредиту до 21.04.2028. Згідно копії договору поруки №00214rd від 24.04.2008, ВАТ «МТБ» та [PERSON] , що остання є поручителем [PERSON] за зобов`язаннями останнього, що виникли на підставі кредитного договору №00212/RD від 24.04.2008. Відповідно до копії додаткової угоди №1 від 09.12.2009 до кредитного договору №00212/RD, ВАТ «МТБ» та [PERSON] , сторони дійшли згоди, що на дату підписання цієї додаткової угоди заборгованість за основним боргом за кредитним договором складає 46\~205,02 доларів США. Також сторонами дійдемо згоди щодо викладення окремих пунктів кредитного договору №00212/RD у новій редакції. Згідно копії додаткової угоди №1 від 09.12.2009, до договору поруки №00214rd від 24.04.2008, ВАТ «МТБ» та [PERSON] дійшли згоди щодо викладення окремих пунктів договору поруки №00214rd в новій редакції. Договір має підписи сторін. Відповідно до копії заочного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2017 (справа №200/19597/15), стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Марфін Банк» борг за кредитним договором №00212/RD від 24.04.2008, який станом на 11.09.2015 становить 32\~144,50 доларів США, а також вирішено питання розподілу судових витрат. Згідно з копії постанова Дніпровського апеляційного суду від 04.03.2020, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2017 залишено без змін. Під час ухвалення вказаних судових рішень, судами встановлено, що між ВАТ «МТБ» та [PERSON] було як договір поруки №00214rd від 24.04.2008 так і додаткову угоду №1 до нього від 09.12.2009. Відповідно до копії статуту ПАТ «МТБ Банк» (нова редакція), затвердженого рішенням загальних зборів від 15.03.2019 та погодженого НБУ 08.04.2019, ПАТ «МТБ Банк» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк», яке змінило форму власності з відкритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство. За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно зі ч.1 ст.2-2 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво-чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю\~правочину є\~його спрямованість,\~наявність вольової\~дії,\~що полягає\~в згоді\~сторін взяти\~на себе\~певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких настають на підставі закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частина 3 статті 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини 1 статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині 1 статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі, що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За частиною 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з приписами ст.ст.553,\~554 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст.ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України). Дійсність підпису\~підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, яка є комплексом заходів, що спрямовані\~на встановлення\~приналежності почерку\~рукопису й\~підпису конкретній\~людині (ЗУ\~«Про судову\~експертизу»). Зазвичай застосовується для визначення справжності підпису або виявлення фальсифікації документа. Виходячи з того, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження доводів щодо не підписання додаткової угоди до договору поруки, а також не заявлено клопотань про проведення почеркознавчої експертизи та збирання доказів спрямованих на її реалізацію, як-то: збір вільних та експериментальних зразків почерку та підпису [PERSON] , заявлені вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про неможливість встановлення дійсності підпису на оскаржуваному правочину за його копією, що також вказує на невиконання позивачем обов`язку щодо надання доказів на підтвердження своїх доводів. До того ж, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України визначено,\~що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). Згідно висновку колегії суддів ВП/ВС викладеного у постанові від 16.06. 2020 прийнятій за результатами розгляду справи № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Розглядаючи справу №227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. ВП/ВС неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорення самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає, порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (постанова ВС/КЦС від 16.11.2022 прийнята за результатами розгляду справи № 468/1692/18-ц). Виходячи з того, що на розгляді у суду була цивільна справа про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором, остання наділена правом на висловлення своїх доводів щодо не підписання оскаржуваного правочину саме в межах вказаної справи (відсутні докази щодо реалізації права [PERSON] на касаційне оскарження рішень суду у справі №200/19597/15), подання окремого позову про визнання договору не дійсним, за вказаних обставин, є окремою підставою для відмови у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки останньою обрано не ефективний спосіб захисту.

Outcome: dismissed