Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

14 грудня 2022 року [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, в якому просить: - позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; - призначити її піклувальником неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та опікуном малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; - стягувати із [PERSON] в користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання дітей в розмірі по 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з врахуванням індексації, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування вимог позивач вказує, що вона є бабусею, відповідачка [PERSON] - матір`ю, а [PERSON] - батьком [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між відповідачами розірвано на підставі рішення суду від 07 березня 2013 року. Після розірвання шлюбу діти разом з матір`ю проживають в квартирі по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] ще до народження молодшої доньки [PERSON] залишив сім`ю та з цього часу не виконує батьківських обов`язків та не проживає з ними. Діти перебувають на обліку служби у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, як діти з сім`ї, яка опинилася в складних життєвих обставинах. Підставою взяття на облік було ухилення матір`ю [PERSON] від виконання батьківських обов`язків стосовно виховання дітей. Матеріали Тернопільського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІ ступенів-правовий ліцей № 2» свідчать про те, що мати дітей байдуже ставиться до виховання та навчання дітей, систематично не відповідає на телефонні дзвінки класного керівника, не виявляє турботи про дітей. Згідно актів візиту, встановлено, що мати часто залишала дітей самих вдома, діти часто бували голодні, в квартирі неналежні санітарно-гігієнічні умови, бабуся [PERSON] проживає з дітьми, мама тривалий час відсутня вдома, не виходить на зв`язок з родиною, кошти на утримання дітей не надає. Впродовж тривалого періоду відповідачі не піклуються про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечують необхідним харчуванням, медичним доглядом, не надають дітям доступу до культурних та духовних цінностей, не сприяють засвоєнню ними загальних норм моралі, не проявляють інтересу до їхнього внутрішнього світу, не створюють умов для отримання дітьми освіти, тобто повністю ухилилися від виконання своїх батьківських обов`язків. Поведінка відповідачів, на думку позивача, свідчить про те, що вони самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей. З цих підстав просить позбавити їх батьківських прав. Окрім того, вказує, що всі обов`язки щодо виховання та утримання дітей на даний час виконує позивач, яка є їхньою бабусею, у зв`язку з чим просить призначити її піклувальником неповнолітнього [PERSON] та опікуном малолітніх [PERSON] та [PERSON] . У позовній заяві також зазначає, що стороні позивача відомо, що з [PERSON] вже стягуються аліменти за рішенням суду на користь [PERSON] на утримання дітей, тому просить стягнути аліменти з матері на користь бабусі [PERSON] на кожну дитину в розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що відповідає мінімальному встановленому законом розміру аліментів на одну дитину. З цих підстав просить позов задовольнити. 23 січня 2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог про позбавлення його батьківських прав. Вказує, що в поданих позивачем документах відсутні будь-які докази щодо недбалого або неналежного виконання батьківських обов`язків з його сторони, а стосуються лише його колишньої дружини - [PERSON] . Зазначає, що розірвання шлюбних відносин з відповідачкою та не проживання спільно з дітьми не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Окрім того, колишня дружина у різний спосіб вчиняє перешкоди у спілкуванні з дітьми, однак він продовжує спілкуватися з ними, незважаючи на проходження на даний час військової служби та підтримує їх матеріально. Також вказує, що сплачує аліменти, що свідчить про те, що він не бажає ухилитися від своїх батьківських обов`язків. З цих підстав просить відмовити в задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 08 лютого 2022 року. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 01 червня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 08 червня 2023 року. Представник позивача - адвокат Ходюк К.М. в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти позову заперечила, просила не позбавляти її батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, попередньо подавши заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позовних вимог в частині позбавлення його батьківських прав заперечив. Представники третьої особи - Білінська Х.В., Хоркава К.І. підтримали висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідачів батьківських прав, однак вважають, що відповідачка [PERSON] неналежно виконує батьківські обов`язки, тому залишення проживати дітей з матір`ю не відповідатиме найкращим інтересам дітей. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 04 вересня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис № 1872, [PERSON] народився [INFO] , матір`ю вказана « [PERSON] », батьком - « [PERSON] ». Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 січня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 119, [PERSON] народився [INFO] , матір`ю вказана « [PERSON] », батьком - « [PERSON] ». Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 15 травня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1076, [PERSON] народилася [INFO] , матір`ю вказана « [PERSON] », батьком - « [PERSON] ». [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 30 листопада 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), актовий запис № 24. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2013 року у справі № 607/2839/13-ц, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 28195/28-03 від 01 жовтня 2018 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 30 листопада 1996 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно відповіді Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради на адвокатський запит, 21 жовтня 2022 року наказами № 185, № 186, № 187 начальника управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] взято на облік як таких, що опинились у складних життєвих обставинах. Рішенням Комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 254 від 25 листопада 2022 року «Про неналежне виконання батьківських обов`язків матір`ю [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] » вирішено: доручити службі у справах дітей Тернопільської міської ради проводити профілактичну роботу з [PERSON] щодо належного виконання батьківських обов`язків стосовно неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] добросовісно виконувати батьківські обов`язки, не зловживати алкоголем, створити необхідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дітей. З характеристики [PERSON] , учня 9-А2 класу ТНВК ШПЛ № 2, виданої директором школи [PERSON] вбачається, що мати не цікавиться шкільним життям дитини і не бере активної участі у ньому. Вона важко виходить на контакт до вчителів, може не відповідати на повідомлення та телефонні дзвінки вчителів, а також класного керівника. Мати не виявляє турботи про дитину. Згідно характеристики [PERSON] , виданої 09 листопада 2022 року директором Тернопільського навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів правовий ліцей № 2» [PERSON] , матір не цікавиться шкільним життям дитини, систематично не відповідає на телефонні дзвінки класного керівника, та не реагує на зауваження. [PERSON] буває у неохайному вигляді, а саме кілька днів ходить у тому ж самому одязі, який може не відповідати погоді. Мати зовсім не приділяє уваги дитині, не допомагає у навчанні та не підтримує її, а також не виявляє турботи. Згідно психолого-педагогічних характеристик учнів Тернопільської ТНВК ШПЛ № 2, мати не приймає активної участі у навчанні та вихованні сина та дочки. Згідно Акту візиту головного спеціаліста Служби у справах дітей Хоркава К. в сім`ю [PERSON] від 25 жовтня 2022 року, під час візиту з`ясовано, що мати протягом року залишає дітей одних вдома, діти часто бувають голодні, в квартирі бруд, безлад, постільна білизна брудна, діти залишились без нагляду матері. Зі слів дітей з`ясовано, що мати часто приходить з невідомим чоловіком, та останній зневажливо ставиться до них, грубить, часто випиває спиртні напої і заставляє матір. [PERSON] часто телефонував на лінію «102» щодо відсутності матері вдома. Згідно Акту візиту головного спеціаліста Служби у справах дітей Хоркава К. від 15 листопада 2022 року в сім`ю [PERSON] , під час візиту з`ясовано, що діти відвідують навчальний заклад, щоранку бабуся готує сніданки, та відряджає дітей. Матері дома не було, на зв`язок мати не виходить, не цікавиться станом здоров`я дітей, не цікавиться навчанням дітей. Діти повідомили, що постійно проживають з бабусею, допомагають один одному у виконанні домашнього завдання, а також дуже ображені, що мама їх покинула, і це продовжується протягом року. У помешканні бруд, безлад, відсутня необхідна кількість їжі. Відповідно до Акту візиту головного спеціаліста Служби у справах дітей Хоркава К. від 29 листопада 2022 року в сім`ю [PERSON] , під час візиту з`ясовано, що діти відвідують навчальний заклад, станом на сьогодні діти відвідують навчальний заклад. Бабуся [PERSON] проживає з дітьми. Мати тривалий час не з`являється дома, не виходить на зв`язок із родиною. Кошти на утримання дітей не надає. Старший син дуже обурений поведінкою мами, молодша дочка скучає за мамою, але образа є. У квартирі коли є бабуся, прибрано, є продукти харчування, бабуся в міру своїх сил підтримує побут та режим дітей. Батько дітей з дітьми не підтримує жодних зв`язків, аліментів не виплачує, повністю самоусунувся. З Акту обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , від 08 листопада 2022 року, встановлено, що [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та двома братами [PERSON] та [PERSON] , а також із співмешканцем матері. У двокімнатній квартирі немає належних санітарно-гігієнічних умов та окремого спального місця для кожної дитини. Батько із сім`єю не проживає у зв`язку з розлученням. Судом встановлено, що [PERSON] сплачує аліменти на дітей, що підтверджується копіями квитанцій № 82 від 10 березня 2018 року, № 46 від 21 березня 2018 року, № 26 від 22 вересня 2018 року, № 29 від 13 липня 2019 року, № 85 від 21 серпня 2018 року, № 9 від 23 липня 2018 року, № 10 від 31 грудня 2018 року, № 9271-3368-4323-4751 від 06 червня 2022 року, № 9279-33-74-1456-3672 від 25 серпня 2022 року, № 9275-2642-6443-7525 від 15 липня 2022 року, долученими до відзиву на позовну заяву. Згідно Витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», громадянин [PERSON] , [INFO] , станом на 16 січня 2023 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Відповідно до довідки № 69 від 15 березня 2023 року, виданої військовою частиною [NUMBER] , солдат [PERSON] проходить військову службу по мобілізації у військовій частині [NUMBER] з 28 квітня 2022 року. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 473 від 10 травня 2023 року, затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого орган опіки і піклування, взявши до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав відповідачів відносно їхніх дітей. При цьому, попереджено [PERSON] , [PERSON] змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Розглянувши справу суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини» (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та «Зоммерфельд проти Німеччини» (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Матеріали справи свідчать про те, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] та неповнолітня дитина [PERSON] , відносно яких ставиться питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, після розірвання шлюбу між відповідачами, проживали з матір`ю [PERSON] . Судом встановлено, що діти взяті на облік Службою у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, як діти з сім`ї, яка опинилася в складних життєвих обставинах. Підставою взяття на облік булло ухилення матір`ю [PERSON] від виконання батьківських обов`язків стосовно виховання дітей. Встановлено, що відповідачка [PERSON] неналежно виконувала свої батьківські обов`язки, оскільки не підтримувала належних санітарно-гігієнічних умов, часто залишала дітей самих вдома, без нагляду та продуктів харчування, у зв`язку з чим старший син неодноразово викликав поліцію, часто приходила додому з невідомими чоловіками, зловживає алкогольними напоями, про що свідчать акти візитів представника Служби у справах дітей К.Хоркавої. Характеристики, видані на дітей Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-правовий ліцей № 2» також підтверджують той факт, що мати дітей байдуже ставиться до виховання та навчання дітей, систематично не відповідає на телефонні дзвінки класного керівника, не виявляє турботи про дітей. На даний час з дітьми проживає бабуся - [PERSON] , яка в міру своїх сил підтримує побут та режим дня дітей, забезпечує їх продуктами харчування, що також встановлено з акту візиту головного спеціаліста Служби у справах дітей К.Хоркавої. Окрім того, встановлено, що батько дітей - [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] не проживав з дітьми, однак сплачує аліменти на дітей на користь матері. З 28 квітня 2022 року і по даний час проходить військову службу. Орган опіки і піклування, відповідно до наданого суду висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 473 від 10 травня 2023 року, вважає за недоцільне позбавити батьківських прав відповідачів відносно їхніх дітей. Суд враховує, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06). Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 10 листопада 2021 року у справі № 309/556/17 (провадження № 61-14124св21), від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18 (провадження № 61-16697св21), від 02 серпня 2022 року справа № 743/269/21, (провадження № 61-18133св21), від 25 листопада 2022 року у справі № 308/9081/21 (провадження № 61-8290св22) та інших. Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги Закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] , [PERSON] батьківських прав слід відмовити, оскільки позбавлення відповідачів батьківських прав відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не буде відповідати меті такого заходу - захисту якнайкращих інтересів дитини. Суд частково погоджується з висновком органу опіки та піклування, зокрема - щодо недоцільності позбавлення відповідачів батьківських прав, оскільки за встановлених обставин справи це відповідає найкращим інтересам дитини. Як уже зазначалося, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеного у Постанові від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19, ухилення від виховання дитини може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Так, на підтвердження невиконання відповідачами батьківських обов`язків позивачем надано Акти візитів представника Служби у справах дітей у сім`ю [PERSON] , характеристики на дітей, видані Тернопільським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-правовий ліцей № 2» та Рішення Комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Тернопільської міської ради «Про неналежне виконання батьківських обов`язків матір`ю [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ». Вказані докази стосуються, здебільшого, неналежного виконання батьківських обов`язків матір`ю - [PERSON] . Разом з тим, матеріали справи не містять підтвердження фактів притягнення, зокрема, до адміністративної відповідальності за невиконання відповідачкою [PERSON] обов`язків щодо виховання дітей. Окрім того, як встановлено судом, відповідач [PERSON] на даний час проходить військову службу, та наявні відомості про сплату останнім аліментів на дітей. Доказів на підтвердження обставин щодо ухилення відповідачем [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, які б могли слугувати підставою позбавлення батьківських прав, позивачем надано не було. При цьому, відповідачі заперечують проти позову про позбавлення їх батьківських прав. Суд враховує, що вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58). За таких обставин, суд приходить до переконання, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки [PERSON] та [PERSON] щодо умисного злісного систематичного ухилення від виконання батьківських обов`язків, свідомого нехтування ними, а також що така поведінка має постійний характер та що змінити поведінку відповідачів у кращу сторону неможливо. Позивачем також не доведено, у чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини у разі застосування до відповідачів такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав. Враховуючи вищевикладені обставини, в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити, та попередити відповідачів [PERSON] та [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, оскільки у разі в подальшому неналежного виконання ними батьківських обов`язків відносно неповнолітніх дітей, вони будуть позбавлені батьківських прав. Окрім того, необхідно покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ними батьківських обов`язків. Разом з тим, суд приймає до уваги роз`яснення, дані у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», згідно яких суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Верховного суду від 08 квітня 2020 року у справі 3 645/731/18. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). Так, відповідно до частини першої статті 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини (частина 3 статті 170 СК України). При цьому, відібрання дітей від батьків на підставі статті 170 СК України не є виходом за межі позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Як уже було зазначено, судом встановлено, що у квартирі, де проживають діти, відносно яких ставиться питання про позбавлення батьків батьківських прав, [PERSON] не створювала належних санітарно-гігієнічних та побутових умов для безпечного перебування у ньому дітей, їх освіти та розумового розвитку, не підтримувала чистоту в квартирі, часто залишала дітей самих вдома, в тому числі, без продуктів харчування, діти часто були голодні. Отримуючи аліменти на дітей, які сплачує [PERSON] , [PERSON] не забезпечує дітей, в тому числі продуктами харчування та предметами першої необхідності. Також мати не цікавиться навчанням дітей. Також суд приймає до уваги вік дітей, двоє з яких є малолітніми та потребують сторонньої допомоги щодо забезпечення побутових потреб. Суд також бере до уваги наявність даних про зловживання [PERSON] алкогольними напоями, та даних про те, що остання часто залишає дітей самих вдома та приходить з невідомим чоловіком, який зневажливо ставиться до них. Невід`ємним правом дитини є право на дитинство, однак в умовах, в яких мешкають діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом з матір`ю, вони позбавлені цього права. Оскільки відповідачка не вживає заходів щодо належного догляду за дітьми, суд приходить до переконання, що залишення проживання дітей разом з матір`ю на даний час є небезпечним для їх життя та здоров`я, та вважає за необхідне відібрати дітей від матері. При цьому, суд приходить до переконання, що наведені обставини свідчать про наявність підстав для застосування саме тимчасового заходу - відібрання дітей від матері без позбавлення її батьківських прав, який здійснюється на підставі статті 170 СК України, в якнайкращих інтересах дитини з метою охорони їх фізичного та психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку та права на освіту, а не позбавлення батьківських прав, що є крайнім заходом. Судом встановлено, що залишення дітей з відповідачкою [PERSON] є небезпечним для їх життя, здоров`я і морального виховання, тому відібрання дітей від матері є виправданим, і таке втручання здійснюється з метою захисту інтересів дітей, їх фізичного, емоційного здоров`я, моралі, та права на безпечні умови проживання, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції. Відібрання дітей у відповідачки, без позбавлення її батьківських прав, є необхідним і пропорційним заходом, оскільки цього потребують інтереси дітей на зростання у безпечному середовищі. Розлучення матері з дітьми у даному разі відповідає їх інтересам з метою забезпечення належних умов проживання, навчання і медичного догляду та недопущення страждань дітей через відсутність піклування та неповноцінне виховання. При цьому, суд роз`яснює, що відповідно до частини третьої статті 170 СК України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Таким чином, [PERSON] має право звернутися до суду про повернення їй дітей, якщо відпадуть причини, які перешкоджали їх належному вихованню (ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання та догляду за дітьми). Тому природнє бажання відповідачки виховувати своїх дітей може бути поновлене за певних умов. Стосовно відповідача [PERSON] судом встановлено, що відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав. При цьому, останній, з 2013 року, після розірвання шлюбу з [PERSON] , не проживає разом з дітьми та на даний час проходить військову службу. У Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 червня 2019 року у справі № 708/72/17 викладено правову позицію, відповідно до якої якщо батьки і діти проживають за різними адресами, або дитина знаходиться за межами сім`ї, немає підстав застосовувати норми статті 170 СК. У випадку відсутності безпосереднього контакту між дітьми та з тим з батьків, про відібрання дітей у якого порушується питання, обставини щодо належного чи неналежного виконання цим з батьків батьківських обов`язків не можуть давати підстав для відібрання дітей у порядку статті 170 СК України. Враховуючи те, що [PERSON] фактично не проживає з дітьми та на даний час проходить військову службу, тому відсутні підстави вирішувати питання про відібрання дітей у нього. Відповідно до абзацу другого частини першої статті 170 СК України, у разі постановлення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] , яка є бабусею дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на даний час фактично проживає з ними та піклується про них, виявила бажання бути їх опікуном/піклувальником, суд приходить до переконання, що після відібрання дітей від матері, без позбавлення останньої батьківських прав, дітей необхідно передати позивачці. Суд вважає, що саме це буде відповідати інтересам дітей, оскільки бабуся зможе вирішувати також питання про розпорядження коштами, які надходять, як аліменти на утримання дітей від їх батька. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки [PERSON] аліментів на утримання дітей в розмірі по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, суд зазначає таке. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частини четвертої статті 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що з [PERSON] потрібно стягувати аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 50 % відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, на користь [PERSON] , починаючи з 14 грудня 2022 року і до досягнення кожною із дітей повноліття. Враховуючи часткове задоволення позову, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1073,60 гривень за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: partial