Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

1. Описова частина Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася позивача [PERSON] з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила наступне. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується домовою книжкою про реєстрацію осіб. Однак на теперішній час за вказаною адресою вони не проживають з 2014 року. Відповідно до свідоцтва про право власності від 14.12.2011 року, що видане на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 14.10.2011 року № ОД 18211058147, свідоцтво про право на спадщину від 07.10.2003 року, посвідченого Северовою Н.В., державним нотаріусом П`ятої Одеської державної нотаріальної контори у реєстрі за № 1-774, [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Факт не проживання відповідача та її дитини у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , підтверджується Актом про не проживання від 20.08.2021 року. Відповідачка [PERSON] в утриманні житла участі не бере, не сплачує комунальні послуги, що вимушує [PERSON] сплачувати за них комунальні послуги. Таким чином, відповідачі не проживають у вказаному житловому будинку більше 7 років. За вказаних обставин, [PERSON] вважаю, що наявні усі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно з вимогами Положення про автоматизовану систему документообігу суду, що затверджується Радою суддів України за погодженням з Державною судовою адміністрацією України визначення судді щодо розгляду цієї справи було здійснено 26.08.2021 року відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, справу передано судді 27.08.2021 року. 27.08.2021 року судом направлено запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, для уточнення зареєстрованого місця проживання відповідачів. 09.09.2021 р. судом отримано інформацію з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, відповідно до ст. 187 ЦПК України про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідачів. 10.09.2021 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.11.2021 року підготовче провадження по цивільній справі було закрито та призначити справу до судового розгляду по суті. 11.01.2022 року до суду від представника [PERSON] - [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження по справі у зв`язку зі смертю позивача. Посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.11.2021 р. позивач - [PERSON] , померла [INFO] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 05.07.2022 року провадження по цивільній справі було зупинено у зв`язку із смертю позивача [PERSON] , до встановлення кола спадкоємців відповідача на підставі п.1 ч.1 ст. 253 ЦПК України. 03.10.2020 року від [PERSON] надійшло клопотання (вх. № 34956) про відновлення провадження по справі та залучення правонаступника у якості позивача. 05.10.2020 року від [PERSON] надійшло клопотання (вх. № 35394) про витребування доказів. Ухвалою Малиновського районного суду від 06.10.2022 року провадження у справі було поновлено. Залучити до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ). Витребувано від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої Ірини Іванівни завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце судового засідання повідомлялася судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, відзив на позов до суду не надавала, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомляв, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала. Представник третьої особи Служба у справах дітей Одеської міської ради у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи її було повідомлено належним чином, надала клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідач про дату, час та місце судового засідання повідомлявся судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, відзив на позов до суду не надавав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомляв, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 2. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується домовою книжкою про реєстрацію осіб. Факт не проживання відповідачів у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , підтверджується Актом про не проживання від 20.08.2021 року. З акту вбачається, що [PERSON] та її дитина [PERSON] [INFO] року не проживають за адресою [ADDRESS] з 2014 року по теперішній час та їх особистих речей в будинку не має. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 27.09.2022 року, посвідченого Пачевою І., приватним нотаріусом у реєстрі за № 46/2021, [PERSON] є власником 9/50 часток житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . 3. Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. З огляду на викладене, оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають у належній позивачу на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, при цьому мають зареєстроване місце проживання на території Російської Федерації, у зв`язку з чим, втратили право користування нею, а також, що їх реєстрація у цій квартирі перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даною квартирою та порушує права позивача як власника. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в будинку не проживають з 2014 року, були в ньому зареєстровані на час розгляду справи, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у позовній заяві позивач не просить стягнути з відповідача судові витрати, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved