Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за письмовою розпискою у загальному розмірі 30745,74 гривень, що складається з загальної суми заборгованості у розмірі 30000 гривень, 602,73 гривень інфляційного збільшення та 143,01 гривень 3% річних за кожен день прострочення. Судовий збір у розмірі 1073,6 гривень та витрати на правничу допомогу у розмірі 4500 гривень просить покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивує тим, що 28 липня 2022 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу 30000 гривень та які відповідач зобов`язувався повернути протягом одного місяця до 1 грудня 2022 року, що стверджується розпискою відповідача. У зазначений термін відповідач борг не повернув, претензію про повернення коштів проігнорував. А тому просить стягнути з відповідача окрім суми боргу інфляційні втрати та 3% річних. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 202, 207, 525, 526, 625, 629, 1047, 1049 ЦК України. Матеріали позову на адресу суду надійшли 14 лютого 2023 року. Ухвалою суду від 6 березня 2023 року позов прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 6 квітня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява відповідно до якої розгляд справи просить проводити у його відсутності та представника, позовні вимоги просить задовольнити. В судове засідання 16 червня 2023 року позивач не з`явився. Відповідач в судові засідання 23 березня 2023 року, 10 квітня 2023 року та 16 червня 2023 року не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце їх проведення, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що між сторонами 28 липня 2022 року було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача 30000 гривень, які зобов`язався повернути до 1 грудня 2022 року. Вказані обставини стверджуються наданою позивачем розпискою відповідача. Відповідач будь-яких заперечень щодо написання вказаної розписки чи наявності боргу перед позивачем не надав. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (частина друга\~стаття 1047 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій\~статті 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204\~ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно з частиною другою\~статті 625\~ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18). Враховуючи наведене, оскільки відповідачем не оспорено факт отримання від позивача позики, а тому сума заборгованості за таким перед позивачем становить 30745,74 гривень, з яких 30000 гривень сума позики, 602,73 гривень інфляційні втрати, 143,01 гривень 3% річних, що стверджується наданими стороною позивача розрахунками заборгованості, які відповідачем не оспорюються. Таким чином, оскільки відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, не повернув позивачу борг, а тому з нього слід стягнути в користь позивача 30745,74 гривень, з яких 30000 гривень сума позики, 602,73 гривень інфляційні втрати, 143,01 3% річних. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача судові витрати в розмірі 1073,6 гривень судового збору та 4500 гривень витрат на професійну правничу допомогу, які документально підтвердженні.

Outcome: approved