Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

В січні 2020р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 57-67 т.1) до відповідача: АТ «Альфа-Банк» (найменування якого змінено на АТ «Сенс Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. (далі по тексту - третя особа 1), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), в якому просив суд: - визнати недійсним рішення № 49567883 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень третьої особи 1 від 07 листопада 2019р. щодо реєстрації за відповідачем права власності на об`єкт житлової нерухомості, а саме: квартиру [ADDRESS] (далі по тексту - вимога № 1); - зобов`язати державного реєстратора поновити за позивачем запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно щодо зазначеної вище квартири (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 червня 2008р. між третьою особою 2 та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач було укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/7409 (далі по тексту - кредитний договір), відповідно до змісту якого, банком було надано третій особі 2 кредит у межах ліміту 618000,00 дол. США, з відповідною подальшою сплатою 14,0% річних за користування кредитом та кінцевим строком повернення до 12 червня 2023р. З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 13 червня 2008р. між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір № 02-10/2346 (далі по тексту - іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 4168, відповідно до змісту якого, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, банку було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , що складається з п`яти жилих кімнат, загальною площею 243,8 кв.м та житловою площею 129 кв.м. 08 січня 2020р. позивач дізнався від третьої особи 2 про те, що квартира [ADDRESS] більше йому не належить, та після отримання ним довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач дізнався про те, що 06 листопада 2019р. третьою особою 1 зареєстровано право власності на цю квартиру за відповідачем. На думку сторони позивача, зазначена державна реєстрація здійснена третьою собою 1, з порушенням ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки він не укладав з банком окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та з порушенням п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. за № 1127, оскільки відповідачем не надано третій особі 1 доказів отримання ним, як іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання. Також позивач зазначав, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки здійснена без оцінки, з пропуском строку позовної давності, а також в період існування судової справи між позивачем та відповідачем. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого права власності. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2020р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання. 21 травня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що 23 вересня 2019р. банком на адресу позивача та третьої особи [PERSON] надіслано вимогу про усунення порушень у зв`язку із несвоєчасним поверненням кредитних коштів, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, яке міститься в договорі іпотеки, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, у випадку невиконання вимоги. Проте, у тридцятиденний строк сума заборгованості за кредитним договором сплачено не було. У відповідності до п. 6.2 іпотечного договору, вимога вважається отриманою. Оцінка була проведена суб`єктом оцінювання ТОВ «Експертна служба України», за звітом про оцінку майна від 31 жовтня 2019р. предмет іпотеки коштує 7428586,00 грн. без ПДВ. Пункт 4.5.3 іпотечного договору містить відповідне застереження, що засвідчує згоду власника нерухомого майна на задоволення вимог банку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Існування судових справ на момент проведення реєстраційної дії не може свідчити про неправомірність дій банку стосовно задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. Також відповідач зазначав, про те, що зі спливом позовної давності зобов`язання не припиняється. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 27 березня 2023р. на виконання вимог ухвали суду від третьої особи 1 надійшла копія реєстраційної справи по вчиненню реєстраційної дії, щодо об`єкта нерухомого майна - належної позивачу квартири . В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених у позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача, проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві та просила суд відмовити у задоволенні позову. Треті особи 1, 2, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе справу розглянути справу у відсутності осіб, які не з`явилися, враховуючи те, що представники сторін не заперечували. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 13 червня 2008р. між третьою особою 2 ( [PERSON] ) та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір, відповідно до змісту якого, банком було надано третій особі 2 кредит у межах ліміту 618000,00 дол. США з відповідною подальшою сплатою 14,0% відсотків річних за користування кредитом та кінцевим строком повернення до 12 червня 2023р. З метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором, 13 червня 2008р. між відповідачем та позивачем було укладено іпотечний договір, відповідно до змісту якого, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, банку було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , що складається з п`яти жилих кімнат, загальною площею 243,8 кв.м та житловою площею 129 кв.м. (а.с. 17-18 т. 1). Згідно пункту 6.2 іпотечного договору всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі, надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телефонограмою або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача. Судом встановлено, що 23 вересня 2019р. банком на адресу позивача [PERSON] та третьої особи 2 - [PERSON] було надіслано вимоги про усунення порушень у зв`язку із несвоєчасним поверненням кредитних коштів по тілу кредиту в розмірі 618000,00 дол. США з попередженням у випадку несплати на протязі тридцятиденного строку банк звертатиме стягнення на майно передане в іпотеку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (а.с. 111-121 т.1). Направлення вимог підтверджується описами вкладення, поштовими накладними та чеками АТ «Укрпошта» № 0315066106137 та № 03150656106129 від 23 вересня 2019р. Як вбачається із відомостей АТ «Укрпошта» по відстеженню відправлень № 0315066106137 та № 03150656106129, зазначені вимоги на ім`я позивача та третьої особи 2 24 вересня 2019р. надійшли до поштового відділення одержувачів, але 27 вересня 2019р. не були вручені під час доставки. Як наслідок відправлення були повернуті 09 жовтня 2019р. поштовою установою відправнику (банку) за закінченням встановленого строку зберігання. Таким чином, за змістом п. 6.2 іпотечного договору, вимога вважаються такою, що вручена (отримана) 24 вересня 2019р. Доказів сплати заборгованості тіла кредиту в розмірі 618000,00 дол. США матеріали справи не містять. У відповідності до пункту 2.4.3 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у разі невиконання позичальником основного зобов`язання. Відповідно до пункту 4.5.3 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Як вбачається з інформаційної довідки від 08 січня 2020р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на підставі рішення третьої особи 1 від 07 листопада 2019р. (з відкриттям розділу) індексний номер: 49567883, було здійснено державну реєстрацію права власності п`ятикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 243,8 кв.м. та житловою площею 129 кв.м. за АТ «Альфа-Банк», про що вчинено запис про право власності за останнім №34043002. У відповідності до звіту про оцінку майна від 31 жовтня 2019р. квартира [ADDRESS] коштує 7428586,00 грн. без ПДВ. Оцінку проведено суб`єктом оцінювання ТОВ «Експертна служба України» сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №41/17 від 27 січня 2017р., виданий ФДМУ. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1 та ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на дату проведення реєстраційної дії), перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. №1127 (в редакції, що діяла на дату виникнення спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Частинами 1 та 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка діяла на час укладення відповідного договору) визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, вказана норма однозначно вказує на необхідність укладення окремого договору про задоволення вимоги іпотекодержателя у позасудовому порядку лише у разі відсутності іпотечного застереження у договорі іпотеки. При цьому, законодавець фактично визначає іпотечне застереження окремим правочином за яким у сторін виникають певні права та обов`язки та який є підставою для вчинення дій щодо реєстрації права власності на заставне майно. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у відповідній редакції) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді Аналіз змісту ст. ст. 36 та 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що застереження в іпотечному договорі також вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», в редакції Закону України № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі по тексту - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009р., договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Нова редакція ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм Закону України «Про іпотеку», як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям останнього закону обмежив перелік іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Отже, законодавець визначив як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Враховуючи передбачену цивільним законодавством свободу договору, а також зміст погодженої сторонами ст. 4 іпотечного договору, яка передбачає порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та не визначає необхідності укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також з огляду на чинну на час укладення іпотечного договору редакцію ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», пункт 4.5.3 іпотечного договору містить відповідне застереження, що засвідчує згоду власника майна на задоволення вимог банку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання за кредитним договором. Наявність відповідного застереження в іпотечному договорі, яке за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Крім того, до аналогічних висновків, дійшов Верховний Суд у своїх постановах, у аналогічних правовідносинах: від 22 березня 2023р. у справі № 501/3545/19, від 30 листопада 2022р. у справі № 641/728/20, від 01 березня 2023р. у справі № 522/19144/19, від 14 грудня 2022р. у справі № 758/168/18, від 19 жовтня 2022р. у справі №333/3467/19, від 06 жовтня 2021р. у справі № 756/5536/19, від 17 травня 2022р. у справі № 760/5743/20, від 17 листопада 2021р. у справі № 303/443/20, від 27 жовтня 2021р. у справі № 592/11830/20, від 29 вересня 2021р. у справі № 639/4991/18, від 20 вересня 2021р. у справі № 501/837/19, від 14 вересня 2021р. у справі № 204/6564/19, від 09 червня 2021р. у справі № 750/10129/18, від 04 серпня 2021р. у справі № 158/1572/19, від 28 липня 2021р. у справі № 750/2254/19, від 01 липня 2021р. у справі № 756/16996/18, від 01 червня 2021р. у справі №372/2629/19, від 22 лютого 2021р. у справі № 344/16105/19, від 17 лютого 2021р. у справі № 404/234/19, від 10 лютого 2021р. у справі № 757/20576/18, від 10 лютого 2021р. у справі № 754/9842/19, від 03 лютого 2021р. у справі № 755/18995/17, від 23 вересня 2020р. у справі № 200/18401/18, від 02 вересня 2020р. у справі № 755/18091/18 та від 02 вересня 2020р. у справі № 755/18777/18. Такий правовий висновок, підтверджено також і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020р. у справі № 644/3116/18. Велика Палата Верховного Суду, зокрема, при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. У Верховному Суді також сформована усталена практика, про те що порядок та умови отримання вимоги про усунення порушень за ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» сторони можуть передбачити у договорі. Пункт 6.2 іпотечного договору містить порядок направлення та отримання повідомлень. За змістом даного пункту надіслана банком вимога вважається врученою позивачеві. В тотожних справах, а саме відповідач АТ «Альфа», як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», договір іпотеки має пункт вищезазначений пункт 6.2, предмет позову скасування державної реєстрації права власності, вимога банком була відправлена, проте не була отримана позивачем та повернута поштою «за закінченням встановленого строку зберігання» Верховний Суд у своїх постановах від 26 жовтня 2022р. у справі № 752/10724/19, від 17 травня 2022р. у справі № 760/5743/20, від 06 жовтня 2021р. в справі № 206/6043/19, та від 27 березня 2023р. у справі № 753/18071/19, підтвердив правомірність дотримання порядку реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020р. у справі № 757/13243/17 зазначено, про те, що «46. Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку», і за відсутності в договорі відповідних умов потрібно виходити з такого. 54. Належним потрібно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. 55. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належно, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. 57. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку». З досліджених доказів направлення та відстеження відправлень, суд приходить до висновку про те, що вимоги про усунення порушень надіслані банком в установленому порядку, проте не отримані одержувачами (позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] ), внаслідок їх недбалості або ухилення від отримання. Звіт про оцінку майна від 31 жовтня 2019р., проведений суб`єктом оцінювання ТОВ «Експертна служба України» повністю відповідає вимогам Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003р. № 1440, зокрема згідно п. п. 56, 60, 61 даних вимог в звіті зазначені всі відомості. Зазначений звіт також повністю відповідає вимогам Національного стандарту №2 «Оцінку нерухомого майна», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004р. за №1442. Оцінювачем при визначенні вартості об`єкта оцінки застосовано порівняльний та дохідний підходи. На стор. 5 даного звіту зазначено про те, що оцінювачу не було забезпечено доступ до внутрішніх приміщень оцінюваного об`єкту, отже ми не можемо гарантувати відповідності конструктивних та планувальних рішень даним технічної документації, а також висновкам щодо стану внутрішнього оздоблення приміщень. Висновки було зроблено на основі проведеної особистої інспекції та представлених замовником матеріалів. Звіт від 31 жовтня 2019р. містить відповідні пояснення оцінювача, застереження та припущення, а твердження представника позивача про їх відсутність не відповідають дійсності. Пункт 10 звіту містить заяву оцінювача. Додатки даного звіту (п. 11) містять зокрема надані банком оцінювачу фото об`єкту оцінки - (квартири, яка є предметом іпотеки), технічний паспорт, правовстановлюючі документи, а також містить документи оцінювача тощо. Непогодження вартості оцінки предмета іпотеки з власником майна, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності, оскільки це не передбачено чинним законодавством. Підставою для скасування оскаржуваного рішення приватного нотаріуса є відсутність оцінки, проте, у даній справі оцінка була проведена та була чинною на момент переходу права власності. Доказів на спростування змісту звіту в частині вартості майна як і доказів на підтвердження незаконності (недійсності) звіту позивачем не надано. Відсутні будь-які докази про недостовірність чи невідповідність даного звіту. При цьому судом роз`яснювалось стороні позивача про можливість подання в ході розгляду справи відповідної заяви про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи, або проведення відповідного рецензування зазначеного звіту. До таких висновків в тотожних справах дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 31 серпня 2022р. у справі № 712/8522/19, від 29 червня 2022р. у справі № 501/1581/18, від 08 вересня 2021р. у справі № 725/2195/20. Грошове зобов`язання за кредитним договором залишилося не виконаним, заборгованість по тілу кредиту не сплачена, посилання позивача на сплив строку позовної давності за цим зобов`язанням не надає підстав для припинення іпотеки, якою може бути забезпечене виконання зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019р. у справі 520/17304/15 зроблено висновок про те, що у законодавстві України відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням, а тому необґрунтованими є доводи сторони позивача про відсутність у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності у позасудовому порядку у зв`язку з пропуском позовної давності для звернення з вимогою за основним зобов`язанням. Обставини існування судових справ на момент проведення реєстраційної дії не може свідчити про неправомірність дій відповідача стосовно задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки на підставі умов дійсного договору іпотеки квартири, який містить застереження та яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Діюче законодавство, в тому числі положення Закону України «Про іпотеку» не містять будь-яких обмежень щодо застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки під час існування судових спорів. Немає прямої заборони щодо обов`язкового одночасного застосування лише одного способу звернення стягнення на предмет іпотеки, будь - то судовий порядок чи позасудовий. Закон вказує лише на можливість задоволення вимог іпотекодержателя в один із способів, в залежності від умов укладеного договору іпотеки та потреб останнього. Вказане свідчить про безпідставність тверджень позивача, щодо причин визнання дій відповідача неправомірними. Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами, достатніми у їх логічному взаємозв`язку неправомірності дій третьої особи 1 та порушення норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015р. № 1127, при вчиненні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено обґрунтованість вимоги № 1, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1, не підлягає задоволенню і похідна вимога № 2, при цьому судом враховано, що при заявлені вимоги № 2 стороною позивача невірно було обрано належного відповідача, враховуючи те, що реєстратор не є стороною по справі, а залучений виключно, в якості третьої особи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006р. у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed