Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

4 травня 2023 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності. У позовній заяві зазначає, що його батьки [PERSON] та [PERSON] одружилися [INFO] і мали одну дитину - [PERSON] . Мама тата [PERSON] та його баба - [PERSON] , померла [INFO] . На випадок смерті [PERSON] 14 червня 1984 року склала заповідальне розпорядження, яке посвідчене секретарем виконавчого комітету Лопатинської селищної ради народних депутатів Радехівського району Львівської області, відповідно до якого, усі свої майнові та немайнові права заповіла своєму внуку - [PERSON] . На день своєї смерті, [PERSON] проживала і була зареєстрована на [ADDRESS] , із померлою були зареєстровані та проживали: [PERSON] та інші члени його сім`ї. У склад спадкової маси після смерті [PERSON] , окрім іншого, увійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,3235 га, що розташовані на території Лопатинської селищної ради Радехівського району та зазначені у Державному акті на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ № 030374, що виданий 17 липня 2000 року, тобто після смерті [PERSON] . Наголошує, що він шляхом прийняття на відповідальне зберігання належних померлій [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів, проживанням з померлою та здійсненням опіки над спадковим майном, фактично прийняв спадкову масу, належну бабі, що кореспондує вимогам ст. 549 ЦК УРСР. Хоч позивач і вступив в оперативне управління спадковим майном [PERSON] проте із-за відсутності належних правовстановлюючих документів (Державний акт № 030374 виданий після смерті спадкодавця), спадкових прав у встановленому законом порядку не оформив. Інші ж члени родини, зокрема, його тато (син померлої) не заперечує щодо спадкування позивачем майнових прав, належних [PERSON] . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у письмовій формі йому було повідомлено, що не може бути видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів, оскільки, Державний акт, серії І-ЛВ № 030374, був виданий після смерті [PERSON] . Отож, просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт, що батьком [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] є [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на земельні ділянки загальною площею 2,3235 га, що складаються з двох земельних ділянок площами 0,5534 га, 1,7701 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Лопатинської селищної ради Радехівського району (після адміністративної реформи - Червоноградського району) Львівської області, які належали [PERSON] , на праві приватної власності відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ № 030374, виданого 17 липня 2000 року, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.3-7). 4 травня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.28). Ухвалою судді від 25 травня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.1-2). У підготовче судове засідання позивач не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій позов підтримує повністю та просить задовольнити, розгляд справи здійснювати без участі позивача (а.с. 35). Відповідач надіслав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає повністю, просить розгляд справи проводити за його відсутності та прийняти рішення про задоволення вимог позивача (а.с.34). Із урахуванням наведеного, на підставі ч. 3 ст. 211 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи проведено за відсутності учасників справи, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст. 206-207 ЦПК України. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов потрібно задовільнити, виходячи з таких міркувань. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 1-2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті, а також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд установив, що батьки позивача [PERSON] та [PERSON] одружилися 27.01.1957 (копія Свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] від 27.01.1957, а.с.13). Із копії Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 26.01.1959, видно, що [PERSON] народився [INFO] . Його батьки [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Мати [PERSON] та баба позивача - [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] від 08.05.2019, виданим 8 травня 2019 року Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с.15). На випадок смерті, [PERSON] 14 червня 1984 року склала заповідальне розпорядження, яке посвідчене секретарем виконавчого комітету Лопатинської селищної ради народних депутатів Радехівського району Львівської області, відповідно до якого, усі свої майнові та немайнові права заповіла своєму внуку - [PERSON] (копія Заповіту, посвідченого 14 червня 1984 року секретарем виконкому Лопатинської селищної Ради народних депутатів Радехівського району Львівської області Пилипенко Марією Іванівною, а.с.16). На день своєї смерті, [PERSON] проживала і була зареєстрована на [ADDRESS] , із померлою були зареєстровані та проживали: [PERSON] (позивач у справі) та інші члени його сім`ї, від імені померлої виконкомом Лопатинської селищної ради було посвідчено заповіт 14.06.1984. Вказане підтверджується Довідками Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області № 757 та №758 від 13.05.2019 (а.с.17). У склад спадкової маси після смерті [PERSON] , окрім іншого, увійшли земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,3235 га, що розташовані на території Лопатинської селищної ради Радехівського району та зазначені у Державному акті на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ № 030374 від 17 липня 2000 року (а.с.18, 20-24). Позивач шляхом прийняття на відповідальне зберігання належних померлій [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів, проживанням із померлою та здійсненням опіки над спадковим майном, фактично прийняв спадкову масу, належну бабі. Батько позивача і син померлої [PERSON] не заперечує щодо спадкування позивачем майнових прав, належних [PERSON] , оскільки визнав позов. Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у письмовій формі йому було повідомлено, що не може бути видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, з підстав відсутності належних правовстановлюючих документів, оскільки Державний акт, серії І-ЛВ № 030374, був виданий після смерті [PERSON] (а.с.26). Із витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №70232788 від 05.10.2022, видно, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не відкривалася (а.с.25). Інших осіб, які б претендували на майно, ні за законом ні за заповітом немає. Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому, відповідно до ст. 12, 229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. На підставі ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Оскільки, у цьому випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що Державний акт, серії [NUMBER] виданий 17 липня 2000 року, тобто після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Із ст. 81, 131 Земельного кодексу України видно, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, визнання позову відповідачем, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд робить висновки, що позовні вимоги сторони щодо встановлення юридичних фактів та визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такі, що необхідно задовольнити.

Outcome: approved