Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

АТ «СК «Країна» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 42921,64 грн. На обґрунтування позову зазначає, що 03 серпня 2020 року між АТ «Страхова компанія «Країна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № УА/230402, предметом якого було страхування автомобіля марки «БМВ 4281», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 02 липня 2021 року на 31 км +500 м автодороги Львів-Краковець трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «БМВ 4281» під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Вольво», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 10 серпня 2021 року відповідача було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. 05 серпня 2021 року до АТ «СК «Країна»звернувся потерпілий із заявою про пошкодження транспортного засобу у зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком відповідно до умов договору. Позивач на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та виходячи з ремонтної калькуляції здійснив виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 118832,21 грн. Позивач звернувся до страхової компанії відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, яка здійснила виплату відшкодування в межах ліміту відповідальності, а саме у розмірі 75910,57 грн. На даний час залишається несплаченою різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу та сума франшизи, а саме 42921,64 гри. На адресу відповідача було направлено претензію щодо виплати суми (різниці) страхового відшкодування. Однак зазначена вимога була проігнорована та жодних дій спрямованих на врегулювання даного питання в досудовому порядку з боку відповідача не було здійснено. Оскільки відповідач не виконав своїх зобов`язань щодо відшкодування різниця між реальними збитками і відновлювальним ремонтом та франшизи, це призвело до порушення прав позивача на відшкодування шкоди. Станом на 23 червня 2022 року сума страхового відшкодування відповідачем не погашена. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 05 вересня 2022 року, відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання. 17 листопада 2023 року [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не погоджується з доводами, які викладені в позовній заяві, та вважає їх незаконними, безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають дійсності, у зв`язку з чим позов заперечує повністю. На обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. В свою чергу, ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників». Виходячи із суті такого страхування, даний Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди. У п. 22.1 ст. 22 даного Закону зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4, відповідно до ст. 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п. 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. Позивач мав би звертатися за виплатою страхового відшкодування до страховика, у якого він застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Однак при поданні позову позивачем не пред`являються вимоги до страховика відповідача, не надано жодного доказу на підтвердження звернення до страховика, відмови у виплаті чи виплати страхового відшкодування, а тому відповідач вважає, що позовні вимоги про стягнення з нього шкоди завданої внаслідок ДТП задоволенню не підлягають в повному обсязі. Також суд повинен за заявою позивача залучити до участі у справі страхову компанію, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність винуватця. При цьому, непред`явлення вимог до страховика, за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика, є підставою для відмови в позові до завдання шкоди у відповідному розмірі. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказано, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст. ст. 3, 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Також згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз`яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду. У п. 10 вказаної постанови зазначено, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен виходити з характеру спірних правовідносин, визначеної ним норми матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з матеріально-правового інтересу у вирішенні справи. Як вбачається зі змісту ст. 51 Цивільного процесуального кодексу України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. Водночас відповідач позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідачів. Згідно з положеннями цивільного процесуального законодавства відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Відповідно до рекомендацій, що містяться у п. 8 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. За результатами судового розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. А відповідно до п. 2 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Так, 03 серпня 2020 року між позивачем АТ «Страхова компанія «Країна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № УА/230402, предметом якого є страхування автомобіля «БМВ 4281», державний номерний знак [NUMBER] . Проте до позовної заяви додана лише одна, перша/титульна, сторінка вищевказаного договору. Даний доказ є неналежної якості, зовсім нечитабельним, неповним, а значить неналежним доказом. Із наданої позивачем копії договору страхування, а саме лише однієї титульної нечитабельної сторінки, в якості доказу, неможливо встановити який порядок визначення розміру збитку, умови виплати страхового відшкодування та інші умови договору страхування. Позивач, як доказ підтвердження винуватості [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, надав до суду копію постанови Яворівського районного суду Львівської області від 10 серпня 2021 року у справі №944/3515/21, а саме копію з Єдиного державного реєстру судових рішень, на підставі якої неможливо встановити чи спростувати ті чи інші юридичні факти на які посилається позивач. Позивач зазначає, що здійснив виплату страхового відшкодування на користь страхувальника на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та ремонтної калькуляції. Відповідно до страхового акту № 03/64771/2.1.5.1 від 09 серпня 2021 року, у графі «Договір страхування (номер, дата, строк дії, додаткові угоди до нього)» зазначено 03/УА/0230102/2.1.5.01 від 03.08.2020. Отже, вбачається невідповідність зазначеного номеру договору у страховому акті та номеру договору № УА/230402від 03 серпня 2020 року, копія якого долучена до позовної заяви. Така ж сама невідповідність номеру договору вбачається і у Заяві на виплату страхового відшкодування, де у графі «Номер договору страхування» зазначено 03/УА/0230402, і у графі «Дата» - 03.08.2021. Ремонтна калькуляція № 64771, датована 12 липня 2021 року, однак позивач у позовній заяві зазначає, що потерпілий звернувся із заявою про пошкодження ТЗ 05 липня 2021 року, але долучає до позовної заяви як доказ копію заяви на виплату страхового відшкодування № 17771 від 21 липня 2021 року. Також позивачем долучено до позовної заяви копію протоколу огляду транспортного засобу № 2344/21 від 06 липня 2021 року, який неможливо прочитати і з`ясувати зазначений перелік пошкоджень. Додатково звертає увагу суду на той факт, що він не був запрошений та не був присутній під час огляду пошкодженого транспортного засобу, що є порушенням. У ремонтній калькуляції визначена вартість ремонту без ПДВ у розмірі 123783,55 грн і сума ПДВ у розмірі 24756,71 грн. Вартість ремонту з ПДВ визначена у розмірі 148540,26 грн. Для розрахунку страхового відшкодування позивачем було взято саме вартість ремонту з ПДВ у розмірі 148540,26 грн, з якої було вирахувано невідомо на якій підставі (п. 14.5 Правил, як зазначено у розрахунку страхового відшкодування) суму у розмірі 29708,05 грн і затвердили суму страхового відшкодування до виплати у розмірі 118832,21 грн. Позивач зазначає, що звернувся до страхової компанії відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування і остання здійснила виплату відшкодування в межах ліміту відповідальності у розмірі 75910,57 грн. Проте на підтвердження цього факту не надав жодного доказу: до кого звертався позивач, ким, коли, на підставі яких документів і яку саме суму було відшкодовано позивачу. Позивачем зроблено безпідставний, необґрунтований розрахунок несплаченої різниці між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу та суми франшизи і визначено суму позовних вимог у розмірі 42921,64 грн. Таким чином, незрозуміло які реальні збитки, який коефіцієнт зносу та яка сума франшизи. Позивачем не надано жодного належного та допустимо доказу на підтвердження даних обставин. Отже, позивачем подано позов до неналежного відповідача, не обґрунтовано належними, достатніми і допустимими доказами позовні вимоги, то суд має всі підстави відмовити позивачу в задоволенні заявленого позову про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє в свою чергу позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 06 лютого 2023 року до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено ПрАТ «Страхова компанія «ТАС». В судове засідання, призначене на 03 жовтня 2022 року, представник позивача АТ «СК «Країна» не прибув та подав заяву про розгляд справи за його відсутності. В інші судові засідання, призначені на 02 листопада 2022 року, 30 січня 2022 року, 06 березня 2023 року і 11 квітня 2023 року, представник позивача не прибував, хоч про розгляд справи повідомлявся належним чином, зокрема, шляхом надіслання судових повісток на номер телефону представника АТ «СК «Країна» адвоката Усенка А.М., вказаний ним у позовній заяві та заяві про розгляд справи без його участі, клопотань до суду не подавав. В судове засідання призначене на 06 червня 2023 року, представник АТ «СК «Країна» не прибув, однак представник позивача Хаєцька О.С. подала клопотання про відкладення розгляду справи та забезпечення її можливості брати участь у справі в режимі відеоконференції. Клопотання мотивувала тим, що відбулась заміна представника позивача, на даний час новий представник не отримував відзиву на позовну заяву, тому необхідно відкласти розгляд справи для можливості ознайомитись з відзивом, а також для участі в судовому засіданні для надання пояснень та заперечень з приводу клопотань представника відповідача. Оцінивши доводи даного клопотання, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що клопотання є необґрунтованим і його слід відхилити, зважаючи на таке. Відповідно п. 2 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Як вбачається з матеріалів справи, вона перебуває на розгляді суду з 28 червня 2022 року, неодноразово призначалась до судового розгляду. В які представник (представники) позивача не прибували. При цьому, представник позивача Усенко А.М. 14 вересня 2022 року подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Щодо доводів представника позивача Хаєцька О.С. в клопотанні про те, що відбулась заміна представника позивача, на даний час новий представник не отримував відзиву на позовну заяву, суд зазначає, що відповідно до наявної в матеріалах справи інформації представник відповідача 16 листопада 2022 року надіслала позивачу АТ «Страхова компанія «Країна» копію відзиву на позовну заяву на зазначену в позовній заяві електронну адресу [INFO] , що підтверджується відповідним звітом про відправлення електронного листа, доданого до відзиву. Отже, позивач АТ «Страхова компанія «Країна» отримало відзив ще 16 листопада 2022 року. При цьому, Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено надіслання відзиву на позовну заяву окремо представнику сторони, в тому числі іншому (кожному) представнику після його заміни. Дані питання стосуються організації АТ «Страхова компанія «Країна» щодо представництва його інтересів в суді під час розгляду справи за його участю. Враховуючи наведене суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності представника позивача. В судовому засіданні представник відповідача підтримала письмовий відзив на позовну заяву, додатково пояснила, що до позовної заяви додано лише одну сторінку договору добровільного страхування наземного транспортного засобу, укладеного з [PERSON] . Також немає доказів щодо розміру збитків відшкодованих позивачу ПрАТ «Страхова компанія «ТАС». Також акт огляду, калькуляція, заява мають невідповідності договору. Відповідач не був присутній при огляді автомобіля. Не має висновку експерта, однієї калькуляції для визначення вартості пошкодження автомобіля є недостатньо. Розрахунок різниці необґрунтований, не вказано розмір франшизи. З протоколу огляду незрозуміло, які пошкодження отримав транспортний засіб. Відповідач не має обов`язку відшкодувати шкоду, оскільки він застрахував свою цивільно-правову відповідальність, і даній справі відповідачем має бути його страхова компанія. Крім того ліміт його полісу становить 130 тис грн., що повністю покриває завдану шкоду. Оскільки позов подано до неналежного відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими тому в задоволенні позову слід відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Суд встановив, що 03 серпня 2020 року між АТ «СК «Країна» та [PERSON] був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № УА/230402, предметом якого є страхування автомобіля марки «БМВ 4281», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 02 липня 2021 року на 31 км +500 м автодороги Львів-Краковець трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «БМВ 4281», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «Вольво», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . 05 липня 2021 року [PERSON] повідомив АТ СК «Країна» про настання дорожньо-транспортного пригоди. Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 10 серпня 2021 року [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн. Згідно з даною постановою 02 липня 2021 року, о 18:30 год, на 31 км+500м автодороги Львів-Краковець [PERSON] керував автомобілем «Volvo XC 60», номерний знак [NUMBER] , при зустрічному роз`їзді не дотримався безпечного бокового інтервалу, не вибрав безпечної швидкості руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення з автомобілем «BMW428І», реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався йому назустріч. Після зіткнення уламки пошкоджених автомобілів пошкодили автомобіль «Seat Leon». Внаслідок ДТП автомобілі зазнали технічних пошкоджень з матеріальними збитками. Своїми діям [PERSON] порушив вимоги п. п. 11.3, 13.1 Правил дорожнього руху. 12 липня 2021 року АТ «СК «Країна» здійснило ремонтну калькуляцію, відповідно до якої вартість ремонту автомобіля «БМВ 4281», державний реєстраційний номер [NUMBER] , без ПДВ становить 123783,55 грн, з ПДВ - 148540,26 грн. Також було складено страховий акт № 03/64771/2.1.5.1, відповідно до якого розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті, визначено в розмірі 118832,21 грн. АТ «СК «Країна» на підставі страхового акту, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та виходячи з ремонтної калькуляції, здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої [PERSON] в розмірі 118832,21 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 25431 від 13 серпня 2021 року. Позивач надав суду копію претензії від 20 серпня 2021 року, адресованої ПрАТ «Страхова група «ТАС», про здійснення виплати страхового відшкодування в розмірі 118832,21 грн, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Страхова група «ТАС» за полісом № АР/9371763. Також позивач надав суду копію претензії від 06 грудня 2021 року, адресованої [PERSON] , про сплату суми завданих збитків в розмірі 42921,64 грн, яка залишилась непогашеною після сплати ПрАТ «Страхова група «ТАС» 75910,57 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією). Відповідно до ст. 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст. 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (п. 6 ч. 4 ст. 6 Закону України «Про страхування»). Водночас, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 Цивільного кодексу України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у ст. 7 Закону України «Про страхування», до яких відноситься, зокрема, страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як встановив суд, учасники справи мають декілька зобов`язань, а саме: договірне зобов`язання між позивачем АТ «СК «Країна» і потерпілою [PERSON] - за договором добровільного майнового страхування; деліктне зобов`язання між потерпілою [PERSON] та відповідачем [PERSON] - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов`язання між відповідачем [PERSON] і третьою особою - ПрАТ «Страхова група «ТАС» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Як описано вище, суд встановив, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач АТ «СК «Країна» сплатив [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 118832,21 грн, що підтверджується належними доказами і не спростовано відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно з нормами ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Проаналізувавши зміст наведених норм законодавства, суд зазначає, що ст. 1191 Цивільного кодексу України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. Так, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно із ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. При цьому, вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди (відповідача) не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Зважаючи на викладене вище, суд погоджується з доводами позивача про те, що у зв`язку з виплатою АТ «СК «Країна» потерпілій [PERSON] страхового відшкодування, що полягало у оплаті вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля марки «БМВ 4281», номерний знак [NUMBER] , в сумі 118832,21 грн, до позивача перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілій страхового відшкодування в порядку суброгації. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін. Суд встановив, що відповідно до страхового полісу серії АР № 009371763, страховиком відповідача [PERSON] із страховим лімітом за шкоду майну 130000,00 грн, франшиза - 0,00 грн, на момент вчинення ДТП була третя особа у справі ПрАТ «Страхова група «ТАС». Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, відповідно до змісту наведених вище норм відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Водночас, суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, оскільки уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності,саме страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. І такий страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст. ст. 3 і 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). При цьому, у цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Отже, з врахуванням описаних вище обставин справи, змісту спірних правовідносин, законодавства, яке їх регулює та висновків Великої Палати Верховного Суду, суд погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування вже виплаченого позивачем потерпілій страхового відшкодування, оскільки вважав, що саме на третю особу ПрАТ «Страхова група «ТАС» як його страховика покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування. З врахуванням наведених вище норм законодавства та висновків суду касаційної інстанції, суд зазначає, що у спірному випадку обсяг відповідальності відповідача [PERSON] як страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно, для цього необхідно встановити, чи звертався позивач до страховика відповідача ПрАТ «Страхова група «ТАС» із заявою (претензією) про виплату страхового відшкодування, чи фактично виплатив страховик відповідача позивачу таке відшкодування, його розмір. Як описано вище, позивач АТ «Страхова компанія «Країна» надав суду копію претензії від 20 серпня 2021 року, адресованої ПрАТ «Страхова група «ТАС», про здійснення виплати страхового відшкодування в розмірі 118832,21 грн за полісом № АР/9371763, а також копію претензії від 06 грудня 2021 року, адресованої [PERSON] , про сплату суми завданих збитків в розмірі 42921,64 грн, яка залишилась непогашеною після сплати ПрАТ «Страхова група «ТАС» 75910,57 грн. При цьому, суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. А відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечення. Однак позивач всупереч наведеним вимогам процесуального закону не надав суду і в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження даної обставини, а саме відсутні докази фактичного надіслання чи вручення ПрАТ «Страхова група «ТАС» претензії від 20 серпня 2021 року (поштовим відправленням, засобами електронного зв`язку, кур`єром тощо), отримання її ПрАТ «Страхова група «ТАС», надання відповіді на цю претензію та/чи перерахування на її виконання суми страхового відшкодування, яку саме суму перерахував страховик відповідача позивачу, розрахунок цієї суми. Тому зазначені доводи позивача не підтверджені будь-якими доказами, тобто є необґрунтованими і не можуть враховуватись судом при вирішенні справи. Також суд зазначає, що позивач не надав будь-якого обґрунтування розрахунку суми страхового відшкодування в розмірі 75910,57 грн, яку ПрАТ «Страхова група «ТАС» нібито сплатило йому як страховик [PERSON] , зважаючи, що АТ «Страхова компанія «Країна» надало копію претензії, адресованої ПрАТ «Страхова група «ТАС», на повну суму виплаченого ним страхового відшкодування потерпілій [PERSON] , а саме 18832,21 грн. Отже, без встановлення реального факту сплати страховиком [PERSON] ПрАТ «Страхова група «ТАС» позивачу АТ «Страхова компанія «Країна» частини суми страхового відшкодування, виплаченого останнім потерпілій [PERSON] , неможливо встановити обсяг відповідальності відповідача [PERSON] як страхувальника, кий, як зазначено вище, обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Крім того, суд також враховує, що на зазначені обставини представник відповідача покликалась у відзиві на позов. Відповідно до наявної в матеріалах справи інформації представник відповідача 16 листопада 2022 року надіслала позивачу АТ «Страхова компанія «Країна» копію відзиву на позовну заяву на зазначену в позовній заяві електронну адресу [INFO] , що підтверджується відповідним звітом про відправлення електронного листа, доданого до відзиву. Однак відповідач (його представник) після отримання відзиву не подали відповіді на нього у встановлений судом п`ятиденний строк, чи письмових пояснень (заперечень) з долученням відповідних доказів. Також слід зазначити, що відповідно до ч. 5 ст. 178 ЦПК України позивача зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Тобто вже на стадії підготовки позову позивач має визначити чіткий перелік доказів, якими будуть обґрунтовуватись заявлені позовні вимоги, додати дані докази до позовної заяви, а в разі їх відсутності - вирішувати питання про їх витребування. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Також, як суд вже вказував вище, Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено надіслання відзиву на позовну заяву окремо представнику сторони, в тому числі іншому (кожному) представнику після його заміни. Дані питання стосуються організації АТ «Страхова компанія «Країна» щодо представництва його інтересів в суді під час розгляду справи за його участю. Щодо доводів представника відповідача на те, що до позовної заяви додана лише перша (титульна) сторінка договорудобровільного страхування наземних транспортних засобіввід 03 серпня 2020 року № УА/230402, укладеного між позивачем АТ «Страхова компанія «Країна» та [PERSON] , предметом якого є страхування автомобіля марки БМВ4281, державний номерний знак [NUMBER] , який є неналежної якості, зовсім нечитабельним, неповним, зокрема, неможливо встановити який порядок визначення розміру збитку, умови виплати страхового відшкодування та інші умови договору страхування, суд зазначає, що дані обставини не спростовують факту укладення даного договору, а також виплати на його виконання АТ «Страхова компанія «Країна» страхового відшкодування [PERSON] , що підтверджено належними доказами, які описано вище. Щодо посилання представника відповідача на розбіжності у документах, копії яких надав позивач, а саме у страховому акті, розрахунку суми страхового відшкодування до нього та ремонтній калькуляції в частині дати і номера договорудобровільного страхування наземних транспортних засобів та дати заяви на виплату страхового відшкодування, суд зазначає розцінює це як формальні неточності, які не спростовують відомостей, викладених у цих документах та суті і реальності правовідносин між АТ «Страхова компанія «Країна» та [PERSON] . Щодо тверджень представника відповідача про те, що надана позивачем ремонтна калькуляція не є належним доказом вартості майнової шкоди, заподіяної [PERSON] внаслідок ДТП, суд зазначає таке. Заперечуючи проти вартості відновлювального ремонту, відповідач чи його представник зі свого боку не надали жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, а також не заявляли клопотання про проведення судової автотоварознавчої експертизи. Отже, враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову «Страхова компанія «Країна» слід відмовити в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Також у зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2481,00 грн згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed