Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

позивач звернувся у суд із позовом до відповідачів у якому просить: - стягнути в солідарному порядку з [PERSON] (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс» (далі - відповідач-2) на користь Акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за договором оперативної оренди житла з викупом, посвідченого 12 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за реєстрованим № 2643, що станом на 20 грудня 2022 року становить у розмірі 530608,32 грн, з яких: 442116,00 грн - заборгованості по орендній платі, 88492,32 грн - заборгованість по відшкодуванню податку на нерухоме майно; - розірвати договір оперативної оренди житла з викупом, укладеним між відповідачем-1 та банком, посвідченого 12 липня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В. за реєстрованим № 2643; - виселити відповідача-1, [PERSON] (далі - відповідач-3) з квартира [ADDRESS] ; - вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що 12.07.2019 між банком (орендодавець) та відповідачем-1 (орендар) укладено договір оперативної оренди житла з викупом (далі - договір, правочин, угода). Предмет договору - квартира [ADDRESS] . Житло передано відповідачу-1, що підтверджено актом приймання-передачі. За користування житлом відповідач-1 сплачує платежі, які передбачені цією угодою, а саме: щомісячна орендна плата, сума викупу один раз на шість місяців; вартість комунальних послуг, сплата податку на нерухомість. Попри те, орендар порушує умови договору щодо сплати орендних платежів, сплати суму викупу, сплати податку на нерухомість. За невиконання або неналежне виконання зобов`язань відповідач-1 несе відповідальність установлену договором. Відповідно до п. 12.4 договору, якщо орендар затримує сплату вказаних платежів понад 60 календарних днів, орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, а особи, які проживають у орендованому житлі підлягають виселенню у відповідності до п. 12.6 договору. Про порушення зобов`язань із сторони відповідача-1 останньому направлялись відповідні листи, однак на такі жодної відповіді до банку не надходило. Окрім цього, орендар не з`явився до нотаріуса для укладення угоди про розірвання договору та не сплатив борг. У зв`язку із наведеним, у відповідності до вимог ЦК України, умов договору, просить позов задовольнити повністю. У відповідності до ст. 141 ЦПК України здійснити розподіл судових витрат. Відповідачем-1 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що позов банку визнає в частині необхідності сплати суми орендної плати та така на переконання відповідача-1, з урахуванням сплачених орендарем сум, становить у розмірі 221058,00 грн, а не у розмірі 442116,00 грн. Щодо інших позовних вимог заперечив повністю. Щодо сплати податку на майно, то такий податок повинен сплачуватися власником нерухомого майна, відмінне від земельної ділянки, яким є банк, а не відповідача-1 у цій справі. Щодо дострокового розірвання договору, наводить аргументи про те, що порушення умов договору відбулось із сторони орендаря у зв`язку із наявністю форс-мажорних обставин (повномасштабна військова агресія та введення військового стану в Україні), а відтак у відповідності до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (далі - Закон), ст. 652 ЦК України, п. 11.1 угоди відсутні підстави для розірвання договору. Окрім цього, навидить аргументи про те, що орендар має намір надалі виконувати умови правочину, з урахуванням проведених між сторонами додаткових переговорів для погодження порядку та способів виконання договору. Просить у позові відмовити. Відповідачем-2 подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить доводи, які є аналогічними змісту відзиву на позов відповідача-1. Просить у позові відмовити. Позивачем подано до суду відповідь на відзив відповідача-1. Наводить пояснення про те, що усі сплати відповідачем-1 за договором були враховані при визначенні розміру заборгованості по орендних щомісячних платежів. Щодо стягнення з відповідача-1 суми податку на нерухоме майно, які сплачувались позивачем, то така умова погоджена між сторонами у договорі та повинна виконуватись належним чином сторонами угоди. Щодо наявності форс-мажорних обставини, про які вказує у відзиві відповідач-1, то позивач наводить аргументи про те, що заборгованість почалось ще з 2019 року, тобто до початку військової агресії Російської Федерації. Норми Закону не стосуються спірних правовідносин, адже відповідачем-1 не подано сертифікату Торгово-промислової палати України про такі обставину. Будь-яких доказів, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання зобов`язання за договором, суду не подано. Усі переговори між сторонами договору зводились до того, що у відповідача-1 відсутні кошти для сплати заборгованості за договором, у зв`язку із чим подано позов до суду за захистом порушеного права. Просить позов задовольнити. 09 січня 2023 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків викладених у мотивувальній частині ухвали. 16 січня 2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 12 квітня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні представник відповідача-1 заперечив проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. У судове засідання інші учасники справи не з`явились, хоч повідомлялись про дату ,час та місце цього засідання, а тому, заслухавши думки присутніх учасників, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Суд установив, 12 липня 2019 року між Акціонерним товариством «Таскомбанк» (орендодавець) та [PERSON] (орендар) укладено договір оперативної оренди житла з викупом. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О. В., зареєстровано в реєстрі за № 2643. Строк дії договору становить 78 місяців та діє до 12 липня 2026 року (п. 12.1 договору). Об`єкт договору - квартира [ADDRESS] . Цільове призначення майна - використання майна з метою проживання (п. п. 1.1, 1.2 договору). 03 червня 2020 року між Акціонерним товариством «Таскомбанк» (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Термінал-Сервіс» (поручитель) укладеного договір поруки. Щодо позовної вимоги-1, суд прийшов до наступного. У зв`язку з належним виконанням взятих на себе зобов`язань за договором із сторони відповідача-1 утворилась заборгованість зі сплати щомісячних платежів. Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування та володіння житло, що визначено цим договором, а орендар зобов`язується прийняте це майно у строкове володіння та користування, а згодом і у власність, а також сплатити орендодавцеві платежі, передбачені цим договором (п. 1.1. договору). Передання майна орендодавцем орендарю оформляється актом приймання-передачі, що підписується сторонами договору (п. 2.2. договору). За користування майном орендар сплачує орендні платежі, а саме: щомісячна сплата орендодавцю орендної плати, яка становить у розмірі 36843,00 грн, в тому числі ПДВ - 6140,50 грн (п. п. 3.1., 3.1.1. угоди). Своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату, щомісяця відшкодовувати орендодавцю вартість комунальних послуг, включаючи сплату податку на нерухомість, включаючи суми із ПДВ, та належно сплачувати інші платежі, передбачені умовами договору (п. 4.2 договору). Відповідно до п. 10.1. договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань згідно з цим договором, сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором і чинним законодавством України. Згідно з ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. У відповідності до договору поруки, поручитель поручається та зобов`язується відповідати перед кредитором на засадах солідарного боржника, за виконання в повному обсязі [PERSON] зобов`язань, що виникли або можуть виникнути в майбутньому на підставі договору від 12 липня 2019 року, зареєстрованого у реєстрі за № 2643 (п. 1.1. договору поруки). Орендодавець належним чином виконав взяті зобов`язання за договором та передав орендарю майно - квартиру [ADDRESS] , що підтверджено актом приймання-передачі житлового приміщення від 12 липня 2019 року /а.с.13/. Однак, відповідач-1 неналежно виконану взяті на себе зобов`язання за договором у частині сплати орендних платежів, внаслідок чого утворилась заборгованість. У зв`язку із виникненням заборгованості за обов`язковими платежами, згідно з умов договору, банк направив боржнику та поручителю вимоги про погашення заборгованості у повному обсязі протягом установленого у таких вимогам періоду від 06.12.2021 № 21482/70.1, від 29.09.2022 № 16990/70.1, від 06.12.2022 № 21972/70.1 /а.с. 31-45/. Згідно з розрахунку по орендній платі наданого позивачем та перевіреного судом убачається, що загальна заборгованість відповідача-1 перед позивачем за договором оперативної оренди житла з викупом станом на 20 грудня 2022 року, за період з 01 жовтня 2019 року по 20 грудня 2022 року, становить: нараховано щомісячну оренду плату у розмірі 1436877,00 грн, сплачено орендарем за вказаний період 994761,00 грн, а відтак заборгованість становить у сумі 442116,00 грн /а.с. 48/. Відповідач-1 наводить аргументи про те, що такий розрахунок заборгованості проведено без урахування сплачених відповідачем-1 щомісячних орендних платежів, що підтверджено платіжними документами, а саме від: 31.12.2020, 12.04.2021, 10.07.2021, 13.08.2021, 07.07.2022, 15.08.2022 по 36843,00 грн кожна, а всього у розмірі 221058,00 грн. Такі дані також підтверджено поданими до суду платіжними документами, що містяться у матеріалах справи. Попри те, аналізуючи наданий розрахунок заборгованості станом на 20.12.2022 щодо сплати щомісячних орендних платежів, суд установив, що дійсно 12.04.2021, 13.08.2021, 15.08.2022 відповідачем-1 здійснено оплату орендних платежів по 36843,00 грн та такі враховані позивачем як сплачені платежі /а.с. 48/. Щодо здійснення відповідачем-1 платежів 31.12.2020, 10.07.2021, 07.07.2022 по 36843,00 грн кожна, то такі підтверджено із сторони відповідача-1 належними платіжними документам, а також враховані стороною позивача, що підтверджено розрахунком заборгованості /а.с. 48/. Так, аналізуючи платіжні документи, які надані відповідачем-1, суд установив, що 31.12.2020 є датою проведення платежу, а 04.01.2021 є датою валютування, яка є також датою сплати орендної плати вказаної у розрахунку заборгованості, 10.07.2021 є датою проведення платежу, а 12.07.2021 є датою валютування, яка є датою сплати орендної плати вказаної у розрахунку заборгованості, 07.07.2022 є датою проведення платежу та є датою валютування, однак 08.07.2022 є датою сплати орендної плати вказаної у розрахунку заборгованості, адже доказів із сторони відповідача-1 що ним сплачено орендну плату наступного дня (08.07.2022) не подано. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивачем під час розрахунку заборгованості відповідача-1 щодо сплати щомісячних орендних платежів повністю враховано усі платежі проведенні відповідачем-1 на користь позивача як орендні платежі. У зв`язку із наведеним, суд прийшов до переконання про те, що розрахунок заборгованості щомісячних орендних платежів приймається судом до уваги, оскільки доказів неправильного його нарахування відповідачем не подано. Щодо розрахунку заборгованості зі сплати заборгованості по відшкодуванню позивачем податку на нерухоме майно, то такий приймається судом до уваги, адже будь-яких заперечень відносно невірного нарахування такого податку суду не подано, а відтак заборгованість становить за період починаючи з третього кварталу 2019 року по грудень 2022 року у сумі 88492,32 грн. Сплата податку на нерухомість позивачем підтверджено рядом податкових декларацій з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та платіжними документами щодо його сплати /а.с. 51-80/. Доводи відповідача-1 про те, що податок на нерухомість у відповідності до норм Податкового кодексу України повинен сплачувати власник нерухомого майна, а не орендар, відповідає вимогах вказаного Кодексу та такий податок дійсно сплачував банк, що установлено судом. Попри те, сторони у договорі погодили, що витрати зі сплати податку на нерухомість, включаючи суми із ПДВ, оплачує орендодавець самостійно, а орендар на вимогу орендодавця здійснює відшкодування сплати податку на нерухомість (п. п. 3.4., 4.2. договору), а відтак витрати орендодавця зі сплати податку на нерухомість необхідно покласти на орендаря у відповідності до умов укладеного договору, адже взяті зобов`язання за договором повинні виконуватись належним чином. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до переконання про те, що оскільки між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини, які неналежно виконуються стороною відповідача-1, а тому у відповідності до норм Цивільного кодексу України, умов договору, договору поруки, суд дійшов висновку, що заявлена у справі вимога про стягнення боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню шляхом солідарного стягнення з відповідача-1 та відповідача-2 на користь позивача заборгованість по оплаті орендної плати у розмірі 442116,00 грн, по відшкодуванню податку на нерухоме майно у сумі 88492,32 грн, а всього у розмірі 530608,32 грн, а відтак позовну вимогу-1 задовольнити повністю. Щодо позовної вимоги-2, суд прийшов до наступного. Позивач наводить аргументи про те, що за прострочення внесення орендної плати за користування майном, прострочення внесення суми плати за викуп майна більш ніж на 60 календарних днів, орендодавець має право на одностороннє розірвання цього договору. У зв`язку з наявністю таких обставини, позивач просить розірвати угоду. Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідальність сторін договору передбачена Розділом 10 правочину. Відповідно до п. 10.1. договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим договором, сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України та цим договором. Згідно з п. 7.1. угоди в разі прострочення внесення орендної плати за користування майном, прострочення внесення суми плати за викуп майна більш ніж на 60 (шістдесят) календарних днів, орендодавець має право на одностороннє розірвання цього договору з обов`язковим дотриманням п. 10.9 цього договору. 21 жовтня 2022 року банком направлено відповідачу-1 вимогу про необхідність розірвання договору за згадою сторін у відповідності до п. п. 12.4.-12.5. договору /а.с. 27-28/. Наведено аргументи про те, що орендар порушив умови договору, адже затримує сплату орендної плати, сум на викуп майна понад 60 календарних днів, що є підставою для одностороннього розірвання угоди. Суд установив, що період понад 60 календарних днів дійсно прострочено орендарем, що підтверджено розрахунком заборгованості станом на 20.12.2022 /а.с. 48/. Однак, відповідач-1 наводить аргументи про те, що несплата платежів за договором відбулась внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України та ведення воєнного стану з 24 лютого 2022 року, а відтак у відповідності до п. 11.1 договору є підставою для звільнення відповідача-1 від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором та ч. 2 ст. 652 ЦК України (якщо сторони не досягли згоди щодо проведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірвано на вимогу заінтересованої особи). Відповідно до п. 11.1. договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором, якщо це сталося наслідком дії форс-мажорних обставин, за умови, що їх настання було засвідчено у визначеному цим договором порядку. Згідно з п. 11.2. угоди під форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту', угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратство, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, я саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Відповідно до п. 11.2. договору сторона, що зазнала дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили) або зіткнулася з перешкодою поза її контролем, зобов`язана негайно, але не пізніше 10 (десяти) днів з моменту їх настання чи припинення, повідомити другу сторону договору про виникнення, вид можливий строк дії і припинення форс-мажорних обставин та їх вплив на виконання цього Договору з прикладанням відповідного документу Торгово-промислової палати України або організації, на яку покладені обов`язки по ліквідації таких обставин. Факти прийняття заборонних або обмежуючих нормативних актів органів державної влади чи місцевого самоврядування підтверджуються додаванням копії такого акту, зробленої з офіційних джерел публікації Неповідомлення або несвоєчасне повідомлення, позбавляє Сторону права посилатися на форс мажорні обставини (обставини непереборної сили), як підставу для звільнення ви відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором. Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (із наступними змінами і доповненнями), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі, воєнний стан в Україні продовжено нормативно-правовими актами на 90 діб, тобто до 18 серпня 2023 року. Відповідач покликається на лист Торгово-промислової палати від 28 лютого 2022 року № 2024/02-0-7.1 згідно з яким, Торгово-промислова палата України (далі - ТПП) на підставі ст. ст. 14, 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим (листом) засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Такий загальний офіційний лист розміщено на офіційному сайті Торгово-промислової палати України. Попри те, відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Отже, засвідчення форс-мажорної обставини із сторони Торгово-промислової палати здійснюється шляхом видачі відповідного документа - сертифіката про форс-мажорні обставини. Однак, відповідач-1 стверджує, що умови договору не виконувались належним чином із його сторони внаслідок дії форс-мажорних обставин в Україні, що підтверджено листом ТПП від 28.02.2022. У відповідності до п. 11.3. договору орендар протягом десяти днів з момент їх настання не повідомив орендодавця про їх (форс-мажорних обставин) вплив на виконання умов договору відповідачем-1 з прикладанням відповідного документа Торгово-промислової палати (ані листа від 28.02.2022 на який покликається у відзиві на позов, ані сертифіката про засвідчення форс-мажорних обставин) та таке неповідомлення або у визначений сторонами термін несвоєчасне повідомлення унеможливлює відповідача-1 посилатися на форс-мажорні обставини. Окрім цього, суд вважає за необхідне відмітити, що сторони договору не вчиняли жодних дій для погодження порядку та способу виконання умов договору по закінчення двомісячного строку, так і по закінчення тримісячного строку внаслідок дії форс-мажорних обставин, а навпаки, банк скористався своїм право на розірвання договору в односторонньому порядку з підстав передбачених п. 7.7. договору, повідомивши про це орендаря листом від 06.12.2022, а не у відповідності до п. 11.6. цього договору. Суд критично оцінює доводи відповідача-1 про те, що 08.09.2022, тобто поза межами строку передбаченого п. п. 11.5. договору, звертався до банку із листом про проведення додаткових переговорів для погодження порядку та способу виконання договору, однак жодних доказів отримання такого листа банком у відповідності до абзацу 2 п. 13.8 договору, суду не подано. Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач-1 у період з липня 2022 року по грудень 2022 року вносив щомісячні орендні платежі у розмірі по 36843,00 грн /а.с. 48/. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави для застосування п. 11.2. договору щодо звільнення відповідача-1 від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за цим Договором внаслідок дії форс-мажорних обставин. Відповідач-1 наводить аргументи про те, що істотне порушення умов договору відбулось внаслідок дії форс-мажорних обставин, а відтак договір може бути розірвано за умов одночасно передбачених обставин визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Згідно з ч. 4 ст. 652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин. Повертаючись до матеріалів справи суд вимічає, що дійсно сторони у справі в момент укладення спірного договору не могли передбачити, що настануть ті обставини, про які зазначає відаповідач-1 у відзиві на позов, при цьому зміна обставин була зумовлена причинами, які відповідач-1 не міг усунути. Дані обставини стосуються наявності п. п. 1, 2 ч. 4 ст. 652 ЦК України. Щодо умови передбаченої п. 3 ч. 4 ст. 652 ЦК України суд зазначає, що ті загальні обставини, а саме обставини пов`язані з військовою агресією Російської Федерації проти України, в період дії введеного воєнного стану, на які посилається відповідач-1 у відзиві, в рівній мірі стосуються як позивача, так і відповідача-1. Разом із тим, суд критично оцінює необхідність застосування норм ст. 652 ЦК України до спірних правовідносин, адже відповідач-1 не довів суду, що виконання спірного договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє їх того, на що вони розраховував при укладенні договору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що внаслідок неналежного виконання умов договору із сторони відповідача-1 щодо затримки сплати орендної плати та платежів сум на викуп майна понад 60 календарних днів, що підтверджено належними доказами, будь-яких поважних, об`єктивних причин та істотних обставин щодо неможливості сплати таких платежів відповідачем-1 не доведено, а відтак у відповідності до п. п. 12.4., 12.5. договору за невиконання сторонами своїх зобов`язань необхідно достроково в односторонньому порядку з ініціативи орендодавця розірвати договір оперативної оренди житла з викупом, укладений між позивачем та відповідачем-1, посвідчений 12.07.2019 приватним нотаріусом КМНО та зареєстрований за № 2643, а позовну вимогу-2 задовольнити повністю. Щодо позовної вимоги про виселення осіб, суд прийшов до наступного. Позивач наводить аргументи про те, що у разі розірвання договору за рішенням суду то у відповідності до п. 12.6. угоди особи, які проживають у квартирі [ADDRESS] підлягають виселенню. Отже, спір між сторонами виник у зв`язку із невиконання взятих зобов`язань за договором обравши спосіб захисту свого порушеного права шляхом виселення осіб у разі дострокового розірвання угоди. Відповідно до п. 12.6 договору у разі дострокового розірвання договору орендар та інші особи, які проживають разом із ним, підлягають виселенню з майна без надання їм іншого житлового приміщення. Орендарем згідно з умов договору є [PERSON] , зареєстроване місце проживання - [ADDRESS] та, зобов`язався використовувати квартиру [ADDRESS] з метою проживання, що підтверджено умовами договору. Відповідно до п. 1.3. договору у квартирі [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] . Судом направлено [PERSON] судові повістки про виклик у цій справі, однак такі повернуто до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Окрім цього, судом проаналізовано усі повідомлення орендодавця орендарю за зареєстрованою адресою проживання та за місцезнаходженням орендованого майна, однак, будь-яких даних про зміну місця проживання [PERSON] за адресою оренди майна суду не надано. Отже, аналізуючи надані докази, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не подано будь-яких доказів фактичного проживання [PERSON] та [PERSON] в орендованій квартирі. Окрім цього, суд бере до уваги, що відповідач-1 не заперечує фактичне проживання за адресою - [ADDRESS] , адже ані жодних заперечень із цього не викладено у відзиві на позов, ані не вказано про це під час розгляду справи у суді представником відповідача-1. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст. ст. 319, 321 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Водночас виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції (постанови Велика Палата Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 61-33530св18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20). Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Верховний Суд у своїх рішеннях застосовує Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 8 Конвенції кожній особі гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється не лише на власника квартири, але і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру», заява № 29515/95). У своїх рішеннях ЄСПЛ вказує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50, від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункти 40 - 41). Під час розгляду справи по суті необхідно оцінити баланс між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування квартирою, в якій він проживає тривалий час. За змістом рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі незалежно від його правового режиму є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання про те, що виселення відповідача-1 в контексті пропорційності застосування такого заходу, врахувавши, що відповідач-1 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі лише внаслідок неналежного виконання умов угоди із сторони орендаря щодо несвоєчасності сплати обов`язкових платежів, передбачених договором, можливості у майбутньому сплатити таку орендну плату, платежі сум на викуп майна із сторони орендаря, по виплаті якої наразі існує заборгованість, а відтак суд прийшов до висновку про те, що таке втручання буде надмірним та не пропорційним втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав особи на повагу до житла. Враховуючи наведене вище, суд, оцінюючи на предмет співрозмірності такого заходу втручання, вважає, що у вимозі щодо виселення відповідача-1 з квартира [ADDRESS] слід відмовити. Щодо виселення відповідача-3, суд зазначає, що позивачем під час судового розгляду справи не доведено фактичного проживання такої особи у спірному майні, а відтак необхідності застосування саме такого способу захисту, як вимога власника про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, з урахуванням чого у такій вимозі необхідно відмовити за недоведеністю. Враховуючи наведене вище, позовні вимоги необхідно задовольнити частково. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задавлено частково, а відтак з відповідача-1 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 6460,56 грн, а з відповідача-2 на користь позивача судовий збір у сумі 3979,56 грн.

Outcome: partial