Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

Представник позивача, адвокат Андросович Г.С., що діє в інтересах позивача Товариства з\~обмеженою відповідальністю "ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ", звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що ТОВ "ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ" було створено у 2001 році і є підприємством, що забезпечує роботу об`єктів критичної телекомунікаційної інфраструктури України, від функціонування яких залежить робота мобільних операторів «Київстар» та «Лайфселл», операторів фіксованого зв`язку («Датагрупп» та інших), телекомунікаційної мережі Укрзалізниці та цілого ряду силових відомств України. Зазначає, що попередньо у 2020 році та 2021 році відносно позивача було здійснено декілька намагань рейдерських захоплень з метою перешкодити нормальному функціонуванню підприємства критичної інфраструктури. Зазначає, що 10 лютого 2022 року позивачу стало відомо, що 03 лютого 2022 року Київським апеляційним судом за заявою [PERSON] (відповідача) було постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору від 29 грудня 2021 року, ухвалене у складі третейського судді Мазовецького Віталія Петровича про солідарне стягнення із [PERSON] , та Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком», на користь [PERSON] , заборгованості за Договором позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року у розмірі 31 094 794 (тридцять один мільйон дев`яносто чотири тисячі сімсот дев`яносто чотири) грн., та витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32 500 (тридцять дві тисячі п`ятсот) грн. Зазначає, що після ознайомлення представником позивача з матеріалами справи, було з`ясовано, що встановлена рішенням Третейського суду заборгованість позивача перед відповідачем виникла на підставі Договору позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, Договору поруки №1 до договору позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, а також Договору відступлення права вимоги (цесії) № 20/05/21/Ц від 20 травня 2021. Представник позивача зазначає, що при цьому, в матеріалах справи №824/2/22 містилася засвідчена відповідачем копія довіреності позивача від 23.02.2020 року №23/02/2020-Д на ім`я [PERSON] (відповідача), яка ніколи не видавалась позивачем і на підставі якої відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки №1 до договору позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року. Згідно цього Договору поруки позивач поручився перед громадянином України [PERSON] за фізичну особу [PERSON] , які невідомі позивачу, і з якими ніяких господарських відносин у позивача не було, на суму в розмірі 32 мільйона гривень. Зазначає, що згідно копії акту приймання-передачі документів за договором відступлення права вимоги (цесії) №20/05/21/ц від 20.05.2021 року, що міститься у матеріалах справи №824/2/22, оригінал довіреності від 23.02.2020 року №23/02/2020-Д на ім`я [PERSON] відповідачу [PERSON] не передавався. Зазначає, що водночас, на копії цієї довіреності в матеріалах справи стоїть засвідчення відповідача [PERSON] про відповідність копії довіреності її оригіналу. Представник позивача вказує, що підписантом від імені позивача на Договорі поруки №1 до Договору позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року зазначений [PERSON] , при цьому підпис [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, чомусь засвідчений печаткою позивача, зображення якої могло бути нанесене з використанням кліше печатки чи шляхом використання електронних засобів. Також зазначає, що в матеріалах справи №824/2/22 міститься копія вимоги відповідача [PERSON] від 20 жовтня 2021 року про повернення коштів за Договором позики №23/02-20/ П від 23.02.2020 року, адресована позивачу. На цій вимозі стоїть відмітка про особисте вручення, яка підписана особою на прізвище [PERSON] з проставленням печатки, як зазначає представник позивача, схожою на печатку позивача, однак представник позивача заперечує дійсність такої печатки і вказує, що позивачу невідома особа на прізвище [PERSON] . Крім того, зазначає, що у матеріалах справи №824/2/22, у третейському застереженні в Договорі позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року міститься посилання на Договір поруки №1 від 23 лютого 2020 року та вказівка на укладання цих договорів в один день 23.02.2020, хоча як наголошує представник позивача, згідно копії Договору поруки, що міститься у матеріалах цієї ж справи цей Договір датований 21 квітня 2020 року. Представник позивача зазначає, що від імені позивача на підставі підробленої Довіреності було укладено Договір поруки №1 до Договору позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, який містить Третейську угоду. Зазначає, що вказаний Договір поруки, а відповідно і Третейська угода, були укладені без волевиявлення на це позивача. Окрім цього, представник вказує, що позивач в особі генерального директора [PERSON] не надавав повноваження [PERSON] підписувати Договір поруки та будь-які інші документи та не видавав Довіреність № 23/02/2020-Д від 23 лютого 2020 року. Представник зазначає, що враховуючи те, що Довіреність позивачем не видавалась, тому Договір поруки, а відповідно і Третейська угода, яка міститься у ньому, підписані від імені позивача неуповноваженою особою. Крім того, вказує, що матеріали справи № 824/2/22 не містять доказів наступного схвалення цього Договору поруки позивачем. Представник позивача просить визнати недійсною довіреність від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д та визнати недійсним Договір поруки № 1 до договору позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, включаючи Третейську угоду, що міститься у цьому договорі поруки. Від відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що заперечує позовні вимоги в повному обсязі, мотивувавши це тим, що 23.02.2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики №23/02-20/П, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 32\~000\~000, 00 грн., про що [PERSON] написав розписку. Згідно даного договору, кінцевий термін повернення позики не пізніше 20.10.2021 року. Вказує, що 23.02.2020 року, був укладений договір поруки №1, де позивач ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» є поручителем перед кредитором [PERSON] за виконання грошового зобов`язання по договору позики. Відповідач вказує, що 20 травня 2021 року він придбав право вимоги у первісного кредитора [PERSON] , уклавши договір №20/05-21/Ц. Вказує, що 20 жовтня 2021 року боржник сплатив йому 2\~000\~000, 00 грн, а залишок заборгованості в розмірі 30 млн. грн. не погасив, тому він був змушений звернутися до третейського суду. Відповідач вказує, що жодних заперечень по суті справи від ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» до третейського суду не надходило. Також відповідач зазначає, що ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» було відомо про відкриття провадження Київським апеляційним судом. Відповідач вказує, що незгода боржника із укладеним від його імені договору поруки не може слугувати підставою для визнання його недійсним, а лише свідчить про намір боржника уникнути виконання судового рішення. Відповідач зазначає, що позивач, звертаючись до суду, зловживає своїми процесуальними правами. Відповідач просить в задоволенні позову відмовити повністю. Від представника відповідача [PERSON] , адвоката Святненка С.В., попередньо до суду надійшло клопотання, у якому адвокат просив долучити до матеріалів справи заяву про визнання позову підписану [PERSON] , згідно якої відповідач [PERSON] вказує, що йому невідомі обставини, викладені в позовній заяві. Повідомляє, що ніколи жодної довіреності від позивача не отримував і незнайомий ні з [PERSON] , ні з [PERSON] , ні з [PERSON] . Також зазначив, що ніколи не підписував жодних договорів поруки від імені та в інтересах позивача. Вказує, що підпис, що міститься на копії Договору поруки № 1 вчинявся не ним, та на його переконання є підробленим. Також зазначає, що дата підписання даного договору є 21.04.2020 року, однак вказує, що він у цей день перебував фізично за межами України, тому не міг підписати договір. Вказує, що визнає позовні вимоги в повному обсязі та вважає, що позовні вимоги позивача мають бути задоволені. Від представника позивача, адвоката Андросович Г.С., що діє в інтересах позивача Товариства з\~обмеженою відповідальністю "ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ", надійшла відповідь на відзив, згідно якого представник вказує, що не погоджується із твердженнями відповідача [PERSON] , що наведені у відзиві. Зазначає, що відповідачем [PERSON] підтверджено у письмовій заяві факт того, що він незнайомий з [PERSON] , [PERSON] чи [PERSON] та ніколи їх не бачив. Представник позивача наголошує на тому, що позивачем ніколи не видавалось ніяких довіреностей на ім`я [PERSON] . Представник просила задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні представники позивача, адвокат Андросович Г.С. та адвокат Атаманюк В.М., що діють в інтересах позивача Товариства з\~обмеженою відповідальністю "ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ", позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача, [PERSON] , адвокат Поваляєв О.Б., у судовому засіданні заперечував позовні вимоги, підтримав відзив на позовну заяву. Представник відповідача, [PERSON] , адвокат Святненко С.В., у судовому засіданні підтримав попередньо подану письмову заяву відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог, крім того, ще подав копію заяви відповідача [PERSON] про визнання позовних вимог, просив позов задовольнити. Третя особа, [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення представників позивача, представників відповідачів, дослідивши докази по справі, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1\~ст. 4 ЦПК України,\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України,\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами\~ст.81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) ухваленого одноособово у особі третейського судді Мазовецького Віталія Петровича від 29 грудня 2021 року, позовну заяву [PERSON] про стягнення солідарно з [PERSON] та ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» заборгованості за Договором Позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року задоволено (т.1, а.с.31-40). Відповідно до копії ухвали Київського апеляційного суду по справі №824/2/22, заяву [PERSON] про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) від 29 грудня 2021 року, ухваленого у складі третейського судді Мазовецького Віталія Петровича задоволено та ухвалено видати виконавчий лист про солідарне стягнення із [PERSON] , та Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ», на користь [PERSON] , заборгованості за Договором позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року у розмірі 31 094 794 (тридцять один мільйон дев`яносто чотири тисячі сімсот дев`яносто чотири) грн., та витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32 500 (тридцять дві тисячі п`ятсот) грн., та судовий збір у розмірі 227 грн. з кожного (т.1 , а.с. 27-30). Згідно копії Договору позики №23/02-20/П від 23.02.2020 року, укладеного між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 32\~000\~000 ,00 гривень, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю у строк не пізніше 30 жовтня 2021 року (т.1, а.с.41-42). Згідно копії Договору поруки №1 до договору позики №23/02-20/П від 23.02.2020 року, укладеного між [PERSON] (боржником) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» у особі представника Бойківа Анатолія Михайловича, який діє на підставі Довіреності (поручитель) та [PERSON] (кредитором), поручитель поручився перед кредитором за виконання обов`язку боржником щодо виконання боржником зобов`язання за Договором позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року (т.1, а.с.43-46). Згідно копії довіреності №23/02/2020-Д від 23 лютого 2020 року, виданої директором ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» Щербаком В.П., ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» цією довіреністю уповноважив Бойківа А.М. бути представником та вести від імені довірителя справи (т.1, а.с.50). Згідно копії договору відступлення права вимоги (цесії) №20/05/21/Ц від 20 травня 2021 року, укладеного між [PERSON] (первісним кредитором) та [PERSON] (новим кредитором), первісний кредитор відступив новому кредитору право грошової вимоги за Договором позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року на загальну суму 32\~000\~000,00 гривень (т.1, а.с.47-49). Згідно копії акта приймання-передачі документів договором відступлення права вимоги (цесії) №20/05/21/Ц від 20 травня 2021 року, [PERSON] (первісний кредитор) передав [PERSON] (новому кредитору) оригінали наступних документів: Договору позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року та Додаток №1 до Договору позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року оригінал розписки про отримання коштів та Оригінал Договіру поруки №1 від 23 лютого 2020 року (т.1, а.с.51). Згідно копії вимоги про повернення грошових коштів за договором позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, вбачається, що [PERSON] було здійснено вимогу до ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» про повернення грошових коштів у розмірі 30\~000\~000, 00 грн. (т.1, а.с. 52-53). Згідно довідки №141 від 21.02.2022 року, виданої генеральним директором ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» Щербаком В., вбачається, що фізичні особи на прізвища [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з будь-якими ініціалами не працюють та ніколи не працювали у ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» (т.1, а.с. 54). Згідно копії витягу з ЄРДР від 11.02.2022 року, вбачається, що за заявою [PERSON] було внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення за ст.15 ч.3, ст.190 ч.4 КК України, та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42022102100000033 (т.1, а.с.55). Згідно копії журналу реєстрації довіреностей ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ», вбачається, що у період з 02.01.20 року по 31.12.21 року серед всіх довірителів на користь яких за вказаний період часу були видані довіреності [PERSON] , прізвище ім`я та по батькові такої особи як « [PERSON] » відсутні (т.1, а.с.63-69). Згідно копії ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/5409/22, вбачається, що заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено та накладено арешт на грошові кошти належні ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» в межах суми 30\~000\~000, 00 грн. (т.1, а.с.70-73). Ухвалою Коломийського\~міськрайонного суду\~Івано-Франківської\~області від\~14.02.2023\~року було\~задоволено клопототання\~представника позивача,\~адвоката Андросович\~Г.С.,\~щодо витребування\~доказів,\~та ухвалено:\~витребувати у [PERSON] оригінал довіреності від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д, виданої ТОВ «Євротранстелеком», оригінал договору поруки № 1 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П; витребувати у [PERSON] оригінал довіреності від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д, виданої ТОВ «Євротранстелеком» на ім`я [PERSON] , оригінал договору поруки № 1 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П; оригінал договору позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П; оригінал договору відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2021 року № 20/05/21/Ц; витребувати у [PERSON] оригінал договору позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П; оригінал договору відступлення права вимоги (цесії) від 20 травня 2021 року № 20/05/21/Ц. Згідно письмових пояснень відповідача [PERSON] щодо надання доказів по справі, відповідач зазначив, що оригінали витребуваних від нього документів, згідно ухвали суду від 14.02.2023 року, він у квітні 2022 року направив до Шевченківської прокуратури міста Києва, з метою сприяння розслідуванню кримінального провадження № 42022102100000033 від 11.02.2022 року, та зазначив, що дані документи йому не повернули тому він не має можливості виконати ухвалу суду. Згідно відповіді від Шевченківської окружної прокуратури міста Києва, наданої, на адвокатський запит, вбачається, що ні копії, ні оригінали документів на адресу Шевченківської окружної прокуратури міста Києва від [PERSON] не надходили. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.10 ст.84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 246 ЦК України передбачено, що довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, стаття 215 ЦК України, визначаючи підстави недійсності правочину, має відсильну норму на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені\~ст. 203 ЦК України. Тому можна вважати, що умови чинності правочину водночас є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у\~ст. 203 ЦК України. Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом. У\~ст. 203 ЦК України перераховані лише загальні вимоги до чинності правочину, що стосуються правомірності його змісту, дієздатності сторін, волевиявлення сторін, форми укладеного правочину, реальності передбачуваних правових наслідків, дотримання батьками прав та інтересів їх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Щоб правочин вважався чинним, а відповідно і правомірним, при його вчиненні мають бути дотримані такі умови як: законність змісту правочину; наявність у сторін (сторони) необхідного обсягу дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату; відсутність спрямованості у вчинюваному батьками правочині на порушення прав та інтересів їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У разі недотримання перерахованих вимог правочин є недійсним або може бути визнаний недійсним у порядку, встановленому цим Кодексом. Частиною 1 ст.\~216\~ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України вбачається, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду\~\~від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу\~закону\~незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно\~висновку, сформульованому у постанові\~\~Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, тощо. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Враховуючи, що представник позивача зазначає, що в особі директора Щербака В.П. позивач не видавав Довіреність № 23/02/2020-Д від 23 лютого 2020 року, а відповідач [PERSON] подав до суду заяву, у якій визнає в повному обсязі позовні вимоги позивача та повідомляє, що не отримував ніяких довіреностей від ТОВ «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ», і не підписував жодних договорів, а всі підписи на оспорюваних документах по даній справі ним не вчинялись, та на його переконання є підробленими, то неможливо у даному випадку стверджувати про істинний прямий прояв вольової дії сторони укладених правочинів, спрямованих на взаємну двосторонню дію. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає безпідставними та необгрунтованими доводи подані до суду відповідачем [PERSON] щодо заперечення позовних вимог. Оскільки позивач, що виступає стороною оспорюваних по справі правочинів, зокрема довіреності від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д та Договору поруки № 1 до договору позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, заперечує існування будь-яких правових підстав на укладення даних документів, і зазначає про неукладення позивачем вищезгаданих документів, суд доходить висновку про те, що при укладенні даних правочинів було відсутнє волевиявлення учасника правочинів, воно не було вільним, і не відповідало його внутрішній волі, внаслідок чого відбулось порушення вимог ст.203 ЦК України і такі правочини не можуть бути дійсними в межах цивільного законодавства України. Окрім того, суд,\~\~ при вирішення даної справи враховує висновки, наведені\~\~ Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України",\~\~ яким було вказано, що пункт 1\~\~cтатті 6 Конвенції\~\~ про захист прав людини і основоположних свобод\~\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до переконливого висновку про те, що позивачем доведено та належним чином обґрунтовано зміст позовних вимог. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, та слід визнати недійсною довіреність від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д, та слід визнати недійсним Договір поруки № 1 до договору позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року, включаючи Третейську угоду, що міститься у цьому договорі поруки. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України), тому слід стягнути з кожного відповідача на користь позивача, витрати зі сплати судового збору, а саме в розмірі 2481 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved