Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування вимог посилається на те, що на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету Новояворівського ПТУ №65 її сім`ї в складі трьох осіб (позивач, син [PERSON] та син [PERSON] ) було надано для проживання житлове приміщення в гуртожитку училища - квартиру житловою площею 21,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] . На підставі виданого ордеру на право на заняття жилого приміщення вони вселилася в надане житлове приміщення та стала в ньому проживати. В подальшому, у зв`язку з проведеною реконструкцією гуртожитку до наданої кімнати було долучено ще одну кімнату площею 15.1 кв.м. та 20.02.2003 року було укладено договір №134 найму житлового приміщення у будинках Новояворівського ПТУ-65 відносно житлового приміщення - двохкімнатної квартири житловою площею 31,3 кв.м., загальною площею 36,8 кв.м. На даний час вищезазначена квартира за адресою: [ADDRESS] не приватизована, відноситься до державного житлового фонду. На даний час у вищевказаній квартирі зареєстрована та проживає позивач, а також зареєстрований її син відповідач [PERSON] , який ще влітку 2015 році забрав зі спірної квартири свої особисті речі та одяг та повідомив, що він буде проживати з жінкою, з якою має намір одружитися за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відповідач [PERSON] з 2015 року у квартирі за своїм зареєстрованим місцем проживання не проживає, даною квартирою не користується та з цього часу фактично проживає за іншою адресою. Реєстрація відповідача в спірнім квартирі створює їй ряд незручностей, відтак просить постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 09.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та представник позивача адвокат Варениця В.С. в судове засідання не з`явилися, надіслали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять позов задоволити. У судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подав. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ст.280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Частинами 4, 5 ст.268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 06.06.2023, є дата складення повного судового рішення 12.06.2023. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач в спірному житловому приміщенні не проживає з 2015 року, з моменту реєстрації, квартирою не цікавиться, а тому відповідно до норм статей 71, 72 ЖК України це є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що 20.02.2003 укладено договір найму житлового приміщення №134 у будинках Новояворівського ПТУ-65 відносно житлового приміщення - двохкімнатної квартири житловою площею 31,3 кв.м., загальною площею 36,8 кв.мза адресою: [ADDRESS] . Відповідно із Витягу про реєстрацію права власності нерухоме №317641295 від 14.12.2022 року, квартира за адресою [ADDRESS] не приватизована, відноситься до державного житлового фонду. Згідно із по квартирною карткою, в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідки №3563 від 14.12.2022, виданої виконавчим комітетом Новояворівської міської ради ради [PERSON] - голові д/г за адресою: [ADDRESS] , до складу її сім`ї (зареєстровані) входять: син [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку. З акту встановлення місця проживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] від 22.11.2022 вбачається, що в даній квартирі зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] . Враховуючи те, що основним квартиронаймачем житлового приміщення в гутрожитку училища, який розташований за адресою: [ADDRESS] є позивач, суд приходить до висновку, щодо спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 383, 405 ЦК України та ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Отже, положення ст.405 ЦК України, ст.150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п.1 ст.8 Конвенції прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення ЄСПЛ у справі Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства від 21.02.1990р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Джілоу проти Сполученого Королівства від 24.11.1986р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Ларкос проти Кіпру від 18.02.1999р.). Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 55 Конституцій України права і свободи громадянина захищаються судом. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з ч.1, 2 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. У зв`язку з тим, що відповідач добровільно залишив спірне житлове приміщення, в якому зареєстрований та більше 8 років в ньому не проживає, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи із вищевказаного, матеріалів справи, доводів позивача, викладених у позові, відповідачі вже тривалий час не проживають за спірною адресою, не є власниками житла, у якому зареєстровані, теперішнє місце проживання відповідачів позивачу невідоме, в добровільному порядку не знялися з реєстраційного обліку зі вказаної адреси. Згідно наданих документів, позивач є основним квартиронаймачем житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що відповідач не проживає у квартирі вже достатньо тривалий час, яких-небудь витрат по утриманню житла вони не несуть, її особистих речей там також немає. Договором, законом або рішенням суду не було встановлено право відповідача на користування ними квартири з підстав ст.401 ЦК України. У зв`язку із вищевикладеним, є правові підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги повністю, на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплаті судового збору у сумі 992,40 гривні.

Outcome: approved