Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

13.04.2023 позивачка [PERSON] звернулась Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, за вимогами якого у виправленій редакції просить визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) про звільнення головного бухгалтера Державної організації «70 Управління начальника робіт» [PERSON] з роботи за частиною 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул; зобов`язати відповідача звільнити позивачку з роботи з 02 листопада 2022 року на підставі частини 1 ст. 38 КЗпП України; стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 25 963,40 грн., моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн., судовий збір у розмірі 5 903,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. (а.с. 59-77). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2023 позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачці строку для усунення недоліків позову протягом семи днів з дня отримання копії ухвали (а.с. 56, 57). 24.04.2023 року позивачкою подано до суду на виконання вимог ухвали позовну заяву у новій редакції (а.с. 59-77). Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.04.2002 позивачка була працевлаштована у Державну організацію «70 Управління начальника робіт» на посаду головного бухгалтера, де працювала з 01.06.2015 по 31.12.2016 за сумісництвом та з 01.01.2017 по 02.11.2022 за основним місцем роботи. Зазначено, що 02 листопада 2022 року позивачка направила відповідачу заяву про звільнення з проханням звільнити її в той же день, що було зумовлено неможливістю продовжувати роботу через фактичне унеможливлення виконання посадових обов`язків, а також за станом здоров`я позивачки - наявністю у неї гіпертонічної хвороби у стадії гіпертонічного кризу, що підтверджується медичною довідкою, копія якої була додана до заяви. Проте відповідач проігнорував прохання позивачки і довідку щодо стану здоров`я та звільнив позивачку з посади на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України - за прогул. Вказано, що посадовими обов`язками позивачки на посаді головного бухгалтера відповідача були забезпечення ведення бухгалтерського обліку діяльності відповідача, складання на основі даних бухгалтерського обліку фінансової звітності підприємства, підписання її та подання в установлені строки контролюючим органам, контроль за вчасним нарахуванням та сплатою податкових зобов`язань та заробітної плати працівників та інші, згідно посадової інструкції. Оскільки відповідач з 2010 року по лютий 2022 року перебував у процедурі банкрутства, в останні роки - на стадії санації боржника, підписи всіх фінансових, розрахункових та звітних документів здійснювались виключно керівництвом відповідача (арбітражним керуючим, керуючим санацією тощо), без права головного бухгалтера на підпис документів. В тому числі керівники відповідача мали кваліфікований електронний цифровий підпис та печатки. 08.09.2022 було заблоковано доступ керівника і бухгалтера відповідача до банківського рахунку, що унеможливлювало оплату податків до бюджету, виплату заробітної плати співробітникам та здійснення розрахунків за електроенергію. 04.10.2022 здійснено заміну керуючого санацією Пилипенко В.В. на тимчасово виконуючого обов`язки керівника відповідача [PERSON] , що вимагало зміни сертифікату кваліфікованого електронного цифрового підпису підписанта в програмі бухгалтерської звітності, особистому кабінеті платника податків ДФС тощо, який було отримано лише 14.10.2022, а сертифікат цифрової печатки отримано 08.11.2022, що свідчить про неможливість підписання документів бухгалтерської звітності у період з 04.10.2022 по 08.11.2022. Це призвело до неможливості виконання позивачкою у повному обсязі своїх посадових обов`язків, про що позивачкою доводилось до відома відповідача в службових записках від 08.09.2022, 27.10.2022. Негативна ситуація, що склалася на роботі у зв`язку із цим, супроводжувалася конфліктами і непорозуміннями. На прохання позивачки керівництво відповідача відмовило їй надати відпустку, хоча виконання трудових обов`язків не вбачалось можливим з наведених підстав. Заробітна плата позивачці за вересень та жовтень 2022 була виплачена 27-29 грудня 2022 року, чим порушено норми КЗпП України. Зазначено, що робоча ситуація виявилася дуже стресовою для позивачки та зумовила посилення проблем зі здоров`ям. 02 листопада позивачка звернулася до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дніпровського району м. Києва», де їй було поставлено діагноз гіпертонічної хвороби, гіпертонічного кризу. Враховуючи унеможливлення виконання посадових обов`язків за станом здоров`я та порушення відповідачем умов законодавства про працю, яке полягало у невиплаті заробітної плати, позивачкою було прийняте рішення звільнитися з посади головного бухгалтера ДО «70 Управління начальника робіт». Оскільки стан здоров`я позивачки повністю виключав можливість самостійно прийти та звернутися до роботодавця, в той день 02.11.2022 нею було направлене поштове відправлення із заявою про звільнення та довідкою про стан здоров`я, яке було вручене відповідачу 04.11.2022. Вказано, що 26.11.2022 позивачка отримала від відповідача лист, у якому зазначалося, що її звернення залишено без розгляду, оскільки оформлено в порушення ст. 38 КЗпП України, з повідомленням про облік відсутності позивачки на робочому місці починаючи з 02.11.2022 та що позивачці необхідно прибути на робоче місце для виконання трудових обов`язків. 14 грудня 2022 року позивачка відправила відповідачу повторну заяву з проханням звільнити її з посади за власним бажанням, здійснити розрахунок та надати копію наказу про звільнення. Листом за вих. № 53 від 28.12.2022 позивачку було запрошено з`явитися за адресою відповідача для нібито отримання наказу про звільнення та внесення запису до трудової книжки та зазначено про необхідність попереднього узгодження часу за номером телефону [NUMBER] , проте цей номер виявився невірним, тому узгодити час прибуття до відповідача виявилось неможливим. Зазначено, що в період з 27.12.2022 по 29.12.2022 позивачці на картковий рахунок були зараховані грошові кошти по виплаті заробітної плати за вересень, жовтень 2022 та оплату невикористаної відпустки, однак нарахована сума не відповідала розрахункам позивачки та була меншою. 17.01.2023 позивачка електронною поштою направила запит до відповідача про надання їй розрахунку невикористаної відпустки та інших виплат, також до листа було додано електронний лікарняний. В цей же день позивачка отримала розрахунок, який на її думку складений невірно. Подальші спроби зв`язатися з бухгалтером відповідача були марними. Після 09.02.2023 в особистому кабінеті позивачки на сайті Пенсійного фонду України з`явилась інформація про звільнення позивачки з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул, про що позивачка дізналася 16.02.2023 із даних цього особистого кабінету. Звільнення з роботи за прогул позивачка вважає незаконним та таким, що порушує її права. Жодного пояснення відповідач у позивачки не запитував, що передбачено частиною 1 ст. 149 КЗпП України. Позивачка не була повідомлена під розписку про оголошення стягнення в наказі (розпорядженні), чим відповідач порушив ч. 4 ст. 149 КЗпП України. На момент 02.11.2022 позивачка не могла з`явитися на роботі за станом здоров`я, окрім того, їй було видано лист непрацездатності з 02 листопада по 04 листопада 2022 року. Також у разі наявності поважної причини згода роботодавця та його затвердження дати звільнення не вимагаються, оскільки пунктом 1 ст. 38 КЗпП України прямо передбаченого, що роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу. Позивачка мала право розірвати трудовий договір і в силу невиконання відповідачем законодавства про працю, у визначений відповідачем строк, що прямо передбачено ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказано, що роботодавець не провів з позивачкою належного розрахунку при звільнені. Відповідачем було складено неналежний розрахунок по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористані відпустки. За час роботи позивачки на підприємстві відповідача з 01.06.2015, із розрахунку щорічної основної відпустки - 24 календарні дні, всього тривалість основної відпустки за весь відпрацьований період по 01.11.2022 становить 178 календарних днів. Протягом роботи у відповідача позивачці було надано відпустки: з 13.04.2019 тривалістю 13 календарних днів, з 19.08.2019 - 11 календарних днів, з 16.09.2020 - 14 календарних днів, з 20.04.2021 - 10 календарних днів; всього використано 48 календарних днів. За підрахунками позивачки, компенсація за невикористану відпустку має бути нарахована за 130 календарних днів щорічної основної відпустки у сумі 78 260,00 грн., відповідачем нараховано 52 269,60 грн., тому недонараховано позивачці 25 963,40 грн. Зазначено, що незаконним діями відповідача позивачці було заподіяно душевних страждань, які полягають у підвищеному рівні стресу, переживань, тривожності, які були викликані безпосередньо нездоровою робочою атмосферою, необґрунтованим небажанням роботодавця розглянути заяву про звільнення позивачки та її довідку про стан здоров`я, а також незаконним звільненням у зв`язку за прогулом. Так, позивачка була позбавлена можливості вести звичайний спосіб життя, оскільки переймання через дану трудову ситуацію мали вплив на її моральне та фізичне самопочуття, змусили нервувати, призвели до сильних душевних хвилювань, унеможливили пошук нової роботи, що негативно позначилося на психологічному, фізичному та матеріальному стані позивачки. Звільнення за прогул має негативний вплив на ділову репутацію позивачки, як працівниці. Позивачка оцінює ступінь спричинення їй моральної шкоди у розмірі 15 000 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.04.2023 відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та за клопотанням позивачки витребувані від відповідача письмові докази (а.с. 115-118). 23.05.2023 до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача Романюк І.М. просить перейти до розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначено, що тільки за звітний період 2022 року було допущено позивачкою численні порушення вимог здійснення реєстрації податкових накладених підприємства та спричинило винесення податкового повідомлення рішення від 26.04.2023. У відповідача були відсутні повні дані з приводу обліку трудової діяльності позивачки, зокрема трудова книжка зберігалась не в кадровому підрозділі, а в [PERSON] , що і обумовлювало потребу в особистій явці позивачки до кадрового підрозділу для приведення у відповідність даної ситуації. Відповідач заперечує наявність обставин, які унеможливлювали виконання [PERSON] своїх прямих обов`язків головного бухгалтера протягом 2022 року. Навпаки, з 02.11.2022 мала бути на підприємстві проведена інвентаризація, що прямо вимагало безпосередньої участі головного бухгалтера. Разом з тим, позивачка подала заяву про звільнення за власним бажанням засобами поштового зв`язку, не попередивши роботодавця про причини невиходу на роботу. Заява [PERSON] датована 02.11.2022 з вимогою її звільнити 02.11.2022, при цьому заява не тільки не містить обґрунтування з приводу існування причин для відступу від загального правила щодо завчасного повідомлення роботодавця (за два тижні), з огляду на випадки визначені ст. 38 КЗпП України, а й була направлена на адресу підприємства поштою тільки 03.11.2022 та отримана роботодавцем 04.11.2022, що об`єктивно унеможливлювало її задоволення. З огляду на те, що [PERSON] була відсутня на роботі починаючи з 02.11.2022, що унеможливлювало з`ясування причин її відсутності, в межах розгляду питання про звільнення працівника за власним бажанням, позивачці було повідомлено про невідповідність її заяви про звільнення від 02.11.2022 статті 38 КЗпП України та містило вимогу щодо необхідності прибуття на робоче місце для виконання функціональних обов`язків. Це повідомлення [PERSON] отримане 26.11.2022. Однак, позивачка не повідомила роботодавця про причини своєї відсутності та на роботі не з`явилась, про що були складені відповідні акти. Від [PERSON] повторно 23.12.2022 приходила заява про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України датована 14.12.2022 без зазначення бажаної дати звільнення. Разом з тим, подача працівником заяви про звільнення з метою уникнути відповідальності за винні дії не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП України строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. У зв`язку з цим, наказом відповідача від 27.12.2022 за № 28 [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу - головного бухгалтера за прогули без поважних причин, пункт 4 ст. 40 КЗпП України, за неналежне виконання службових обов`язків. Так як позивачка на роботі була відсутня, про звільнення її було повідомлено письмово 28.12.2022 з проханням особисто з`явитись для отримання наказу про звільнення та внесення записів до трудової книжки. Таке повідомлення позивачка отримала 31.12.2022, однак від отримання документів ухилялась. Доказів поважності причин відсутності на роботі [PERSON] після 04.11.2022 до позову не долучено. Позовна заява подана з пропуском визначеного законом строку, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (а.с. 123-155). 22.05.2023 на адресу суду через систему «Електронний суд» представником відповідача Романюком І.М. подана відповідь з додатками на виконання ухвали суду про витребування доказів від 25.04.2023(а.с. 159-165). 29.05.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивачка [PERSON] просить застосувати до керівника ДО «70 Управління начальника робіт» штраф у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за неповідомлення учасником справи суду про неможливість подати докази які витребувані судом та неподання таких доказів без поважних причин на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 148 ЦПК України; витребувати повторно документи у відповідача; визнати відзив відповідача неподаним у зв`язку з порушенням порядку подання відзиву, який встановлений ч. 4 та ч. 6 ст. 178 ЦПК України, та розглянути справу за наявними у справі матеріалами, позов задовольнити в повному обсязі (а.с. 166-173). Ухвалою суду від 02.06.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача ДО «70 Управління начальника робіт» Романюка І.М. про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Ухвалою суду від 02.06.2023 відмовлено у задоволенні клопотання позивачки [PERSON] про стягнення штрафу, повторне витребування доказів та визнання відзиву не поданим. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши зібрані по справі письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що з 01.06.2015 позивачка [PERSON] була прийнята на роботу до Державної установи «70 Управління начальника робіт» на посаду головного бухгалтера за сумісництвом, що підтверджується наказом по особовому складу установи від 02.06.2015 № 05 (а.с. 104). Наказом ДУ «70 Управління начальника робіт» від 30.12.2016 № 06 головного бухгалтера [PERSON] з роботи за сумісництвом переведено на основне місце роботи у державній установі з 01.01.2017 року (а.с. 105). Позивачка на ім`я керівника ДУ «70 Управління начальника робіт» надсилала заяву датовану 02.11.2022 з проханням звільнити її з посади за власним бажанням з 02 листопада 2022 року (а.с. 80). Відповідно накладної Укрпошти та опису вкладення, вищевказана заява про звільнення позивачкою була надіслана до ДУ «70 Управління начальника робіт» 03.11.2022 з доданою довідкою Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дніпровського району м. Києва» виданою на ім`я [PERSON] із зазначенням діагнозу: гіпертонічна хвороба, гіпертонічний криз, та записом рекомендовано: 02.11.2022 - 04.11.2022 (а.с. 81, 82). На заяву [PERSON] про звільнення відповідачем 15.11.2022 надана відповідь про те, що звернення позивачки залишене без розгляду, оскільки оформлене в порушення ст. 38 КЗпП України, при цьому повідомлено, що позивачці обліковуються пропуски робочого часу, починаючи з 02.11.2022, та їй необхідно прибути на робоче місце для виконання функціональних обов`язків - начальника відділу - головного бухгалтера ДУ «70 УНР» (а.с. 83). Це повідомлення роботодавця позивачкою отримане 26.11.2022, що підтверджується копією конверту та трекінгом відправлень поштової кореспонденції (а.с. 84-85 зв.). [PERSON] повторно надсилала заяву до ДУ «70 Управління начальника робіт» датовану 14.12.2022 з проханням звільнити її з посади головного бухгалтера за власним бажанням, здійснити розрахунок та надати копію наказу про звільнення (а.с. 86). Відповідно накладної Укрпошти, опису вкладення та трекінгу відправлень поштової кореспонденції, повторна заява про звільнення позивачкою була надіслана відповідачу 14.12.2022 та отримана останнім 23.12.2022 (а.с. 87, 88). Наказом ДУ «70 Управління начальника робіт» від 27.12.2022 № 28 [PERSON] , начальника відділу - головного бухгалтера 27 грудня 2022 року звільнено за прогули без поважних причин за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України, за неналежне виконання службових обов`язків, зокрема: неналежний стан ведення бухгалтерського обліку, звітності; порушення правил трудового розпорядку (а.с. 152). Вищевказаний наказ про звільнення позивачка просить визнати незаконним і скасувати та зобов`язати відповідача звільнити її з роботи з 02.11.2022 на підставі частини 1 ст. 38 КЗпП України. В обґрунтування вимог позивачка зазначає про погіршення стану здоров`я, створення на роботі умов і обмежень, наявних конфліктів, що призвело до неможливості виконання нею своїх посадових обов`язків, порушення порядку звільнення за прогул через не витребування роботодавцем письмових пояснень, що передбачено ст. 149 КЗпП України, порушення відповідачем строків виплати заробітної плати за вересень та жовтень 2022 року. Однак, посилання позивачки стосовно несвоєчасної виплати заробітної сплати та щодо незабезпечення чи неналежного забезпечення умов праці виходять за межі предмета спору, оскільки позивачка не подавала заяви про розірвання трудового договору, відповідно частини 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконання відповідачем законодавства про працю та/чи умов трудового договору. Як вбачається із позовної заяви та матеріалів справи, відсутність позивачки на роботі було обумовлено написанням нею 2 листопада 2022 року заяви про розірвання трудового договору за власним бажанням з 02.11.2022 за частиною 1 ст. 38 КЗпП України, внаслідок чого вона розраховувала, що буде звільнена за поданою нею заявою у цей же день. Відповідно до частини 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Оцінюючи подання [PERSON] заяви про звільнення від 02.11.2022 суд враховує, що у самій заяві позивачка не зазначила причини звільнення саме 02 листопада 2022 року. Подання разом із заявою довідки з діагнозом «гіпертонічний криз» - не свідчить, що роботодавцю надано докази, що працівник не може продовжувати працювати протягом наступних двох тижнів і власник зобов`язаний звільнити такого працівника негайно. Жодного лікарського висновку про те, що позивачка за станом здоров`я не могла виконувати трудові обов`язки матеріали справи не містять. Крім того, після направлення вказаної заяви позивачка не цікавилася подальшим її рухом, не з`ясовувала причини не звільнення її в термін про який вона просила, виходячи хоча б з того, що така заява була направлена поштою. Відтак, якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою (абзац 3 пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9). Отже, продовження трудових відносин між позивачкою і відповідачем після 02.11.2022 року є правомірним. Отримавши відмову відповідача звільнити позивачку за поданою нею заявою від 02.11.2022 року внаслідок невідповідності заяви ст. 38 КЗпП України та повідомлення, що стосовно позивачки обліковуються пропуски робочого часу, позивачка знову надіслала відповідачу поштове відправлення із заявою від 14 грудня 2022 року про звільнення її за власним бажанням, проігнорувавши попередження про облік пропусків робочого часу. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, що подаючи заяву про звільнення за власним бажанням 14.12.2022 позивачка вчиняла будь-які дії для з`ясування питання щодо її заяви про звільнення, з`являлася на робочому місці для вирішення питання про її звільнення, що свідчить про усвідомлену її поведінку щодо неявки на роботі після подання заяви про звільнення за власним бажанням від 14.12.2022 року. Подача працівником заяви про звільнення за власним бажанням не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його і застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку дисциплінарне стягнення, про що роз`яснено у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які виключають вину працівника. У позовній заяві позивачка також не навела будь-яких аргументів, які б давали суду підстави для визнання днів пропуску роботи позивачкою - з 14.12.2022 року по 27.12.2022 року відсутністю позивачки на роботі з поважних причин. Отже, суд приходить до висновку, що позивачка легковажно розраховувала, що відповідач звільнить її за поданою заявою без дотримання строків попередження про звільнення, передбачених ст. 38 КЗпП України, та без явки її на роботі протягом усього терміну попередження про звільнення. За таких умов, не витребування роботодавцем пояснень щодо причин відсутності працівника на роботі, хоча формально і є порушенням процедури застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення, відповідно ст. 149 КЗпП України, проте саме по собі не може бути підставою для визнання звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП незаконним. У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі N 6-2801цс15 зроблено правовий висновок, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 711/8227/16-ц, від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17, від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19. У наказі про звільнення позивачки зазначено, що підставою видачі наказу є акти про відсутність на роботі без поважних причин від 02.12.2022, 12.12.2022, 19.12.2022, 26.12.2022 та 27.12.2022, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с. 147-151). Також співробітниками ДУ «70 Управління начальника робіт» було складено акти про відсутність на роботі начальника відділу - головного бухгалтера [PERSON] та інформації про причини її відсутності від 04.11.2022, 05.11.2022, 07.11.2022, 08.11.2022, 09.11.2022, 10.11.2022, 12.11.2022, 13.11.2022, 14.11.2022, 15.11.2022 (а.с. 137-146). Обставини неявки на роботу протягом вказаного періоду позивачкою не заперечуються. Відповідно пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Посилання у наказі про звільнення на неналежний стан ведення бухгалтерського обліку та звітності [PERSON] , що не підтверджується підставою видачі наказу та не пов`язано із його обґрунтуванням про звільнення позивачки за прогул, не можна вважати, що спірний наказ видано неправомірно. Отже, позовні вимоги в частині визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та зміна формулювання звільнення не підлягають задоволенню за недоведеністю. За правилами частин 1, 3 ст. 12, частин 1, 5 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не заслуговують на увагу доводи сторони відповідача, що позивачкою пропущено строк позовної давності у частині оскарження наказу про звільнення з посиланням на те, що остання отримала повідомлення про звільнення 31.12.2022, при цьому з позовом звернулась лише у квітні 2023 року, з огляду на наступне. Відповідно до положень частини 1 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Суду не надано доказів про отримання позивачкою копії наказу про звільнення, натоміть до позову додано копію заяви [PERSON] до ДУ «70 Управління начальника робіт» з проханням надіслати їй спірний наказ, також за клопотанням позивачки наказ про звільнення з роботи останньої витребовувався судом (а.с. 98). У частині вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку суд приходить до наступного висновку. Відповідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивачка зазначає, що у межах всього відпрацьованого періоду з 01.06.2015 по 01.11.2022 загальна тривалість щорічної основної відпустки становить 178 календарних днів, нею використано загалом 48 календарних днів відпустки, тому компенсація має бути нарахована за 130 календарних днів в сумі 78 260,00 грн. із розрахунку оплати за 1 день - 601,99 грн. При цьому відповідачем нарахована компенсація у розмірі 52 269,60 грн., тому невиплачена сума складає 25 963,40 грн. (а.с. 50, 65, 66). Відповідно довідки ДУ «70 Управління начальника робіт» від 12.05.2023 № 19, на дату звільнення [PERSON] не використала частину щорічної основної відпустки тривалістю 138 календарних днів за період з 01.06.2015 по 27.12.2022; позивачці нарахували за 92 календарних дні відпустки за період з 01.01.2017 по 27.12.2022 в сумі 42 101,18 грн., компенсацію за 46 календарних днів щорічної основної відпустки зобов`язуються доплатити [PERSON] в найближчий термін (а.с. 163 зв.). За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», частини 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Позивачка була працевлаштована в ДУ «70 Управління начальника робіт» з 01.06.2015 по 27.12.2022, що становить - 7 років 6 місяців 27 дні. Отже, за вказаний період роботи загальна тривалість щорічних основних відпусток становить 182 календарних дні ((7 х 24) + (24 : 2) + ((24 : 365) х 27)) = (168 + 12 + 2). Відповідно наказу ДУ «70 Управління начальника робіт» від 03.04.2019 № 1, [PERSON] надано щорічну основну відпустку з 13 по 25 квітня 2019 року тривалістю 13 календарних днів за період роботи з 01.06.17 по 31.05.18 р. (а.с. 163). Відповідно наказу ДУ «70 Управління начальника робіт» від 22.07.2019 № 2, [PERSON] надано щорічну основну відпустку з 19 серпня 2019 року тривалістю 11 календарних днів за період роботи з 01.06.17 по 31.05.18 р. (а.с. 162 зв.). Відповідно наказу ДУ «70 Управління начальника робіт» від 08.09.2020 № 1, [PERSON] надано щорічну основну відпустку з 16 вересня 2020 року тривалістю 14 календарних днів за період роботи з 01.06.18 по 31.05.19 р. (а.с. 162). Відповідно наказу ДУ «70 Управління начальника робіт» від 15.04.2021 № 1, [PERSON] надано щорічну основну відпустку з 20 квітня 2021 року тривалістю 10 календарних днів за період роботи з 01.06.18 по 31.05.19 р. (а.с. 161 зв.). Отже, всього позивачка за час роботи використала 48 календарних днів щорічної основної відпустки за період з 01.06.2017 по 31.05.2018 та з 01.06.2018 по 31.05.2019. Невикористані щорічні основні відпустки за періоди: з 01.06.2015 по 31.05.2017 та з 01.06.2019 по 27.12.2022. У зв`язку з наведеним, загалом невикористані щорічні основні відпустки становлять 134 календарних дні (182 - 48) за всі відпрацьовані позивачкою роки на підприємстві відповідача. Згідно підпункту а) п. 1 Розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 зі змінами, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам усіх видів відпусток, передбачених законодавством (крім відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до положень пункту 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 зі змінами, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно пункту 7 Розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 зі змінами, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Отже, нарахування компенсації за невикористані дні відпустки має бути проведене в даному випадку виходячи з доходу позивачки за 12 календарних місяців, що передують місяцю, у якому мала відбутись виплата компенсації, тобто грудню 2022 року - місяцю її звільнення із займаної посади. При здійсненні розрахунку компенсації невикористаної відпустки суд приймає до уваги відомості щомісячного доходу [PERSON] за період з 01.12.2021 по 30.11.2022 відображені у розрахунку середнього заробітку складеному ДУ «70 Управління начальника робіт», відповідно якого загальна сума доходу позивачки за 12 місяців, що передували місяцю звільнення становить у розмірі 201 239,77 грн., що відповідає загальній сумі заробітної плати за вказаний період у доданому до позову розрахунку позивачки; заробітна плата за листопад 2022 не нараховувалась (а.с. 50, 164). Зазначений розмір доходу слід розділити на відповідну кількість календарних днів року, за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством. При цьому, у даному випадку перелік таких святкових і неробочих днів передбачено ст. 73 КЗпП України. Разом з тим, частиною 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24.03.2022, встановлено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки". Отже, за відповідний період з 01.12.2021 по 30.11.2022 святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, було всього 4. Таким чином, середньоденна заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки складає у розмірі 557,45 грн. (201 239,77 : (365 - 4)). Тож компенсація за невикористані відпустки становить у загальному розмірі 74 698,30 грн. (557,45 х 134). Разом з тим встановлено, що позивачці нараховані до виплати відпускні в сумі 52 229,60 грн., що підтверджується розрахунковим листом по заробітній платі за грудень 2022 року (а.с. 96). Отже, відповідач має сплатити позивачці компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 22 468,70 грн. (74 698,30 - 52 229,60) з урахуванням необхідності сплати із цієї суми обов`язкових податків та зборів, тому у цій частині позов слід задовольнити частково. За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 08.06.2023 № 105422, за ідентифікаційним кодом юридичної особи 07763913 найменування юридичної особи - Державна організація «70 Управління начальника робіт». Стосовно стягнення моральної шкоди визначеної позивачкою у розмірі 15 000,00 грн., суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення таких вимог, з огляду на наступне. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вивчивши наявні у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачці завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням її трудових прав щодо розрахунку при звільненні в частині необхідності сплати роботодавцем грошової компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, що в свою чергу безсумнівно призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя, адже відсутність виплати коштів на отримання яких законно розраховує працівник безумовно впливає на матеріальний стан позивачки та позбавляє її можливості створення для себе соціальних благ в межах належних до виплати сум. При цьому, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди до 3000,00 грн. За нормою частини 1, пункту 3 частини 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в частині стягнення коштів на загальну суму 25 468,70 грн., з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. що становить мінімальний розмір, визначений на дату звернення до суду з позовною заявою майнового характеру. Також позивачка просить стягнути понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. Відповідно положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. До позову додано копії Договору між [PERSON] та адвокатом Сєдовим Ігорем Володимировичем про надання правової допомоги від 15.03.2023, Додаткової угоди до Договору від 15.03.2023 між [PERSON] та адвокатом Сєдовим Ігорем Володимировичем про надання правової допомоги від 15.03.2023 та платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» від 13.04.2023 про сплату позивачкою коштів в сумі 6 000 грн. на рахунок Сєдова І.В. (а.с. 111-114). У пунктах 1, 2 Додаткової угоди до Договору від 15.03.2023 між [PERSON] та адвокатом Сєдовим Ігорем Володимировичем про надання правової допомоги зазначено, що клієнт доручає, а представник приймає на себе зобов`язання по наданню юридичних послуг (правової допомоги) клієнту з підготовлення та подання до суду позовної заяви про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, звільнення за новим формулюванням і проведення розрахунку, будь-яких інших заяв, клопотань тощо в трудовому спорі клієнта з Державною організацією «70 Управління начальника робіт» з причин звільнення. Сторони погодили, що за надані послуги клієнт сплачує представнику гонорар з наступного розрахунку: 2 000,00 грн. - за ознайомлення з обставинами справи та з`ясування наявних правовідносин; 4 000,00 грн. - за підготовку позовної заяви; 500,00 грн. - за підготовку однієї сторінки процесуальних документів, в тому числі клопотань, заяв, а також адвокатських запитів, клопотання, тощо; 800,00 грн. - за одну годину представництва інтересів клієнта у судових засіданнях та ознайомлення з матеріалами судової справи. Згідно частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Згідно частини четвертої статті 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 755/15364/17 при ухваленні додаткового судового рішення по розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. Також у постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника. Розподіляючи понесені позивачкою втрати на професійну правничу допомогу суд враховує, що позивачкою заявлялись чотири позовні вимоги, з яких дві немайнові: про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення та зобов`язання звільнення за новим формулюванням, і дві майнові вимоги: про стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди. Отже, з урахуванням вимог пункту 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу по кожній з 4-х позовних вимог становлять у розмірі 1 500 грн. (6 000,00 : 4). При цьому за результатами розгляду спору частково задоволено дві майнові вимоги на загальну суму 25 468,70 грн. із заявленої до стягнення суми у розмірі 40 963,40 грн., тобто задоволено 62,17 % від ціни позову. У зв`язку з цим витрати на професійну правничу допомогу становлять у розмірі 1 865 грн. 10 коп. (3 000,00 : 100 х 62,17), які слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Outcome: partial