Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

у січні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини. Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 14.01.2022 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 37). Ухвалою від 04.05.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 44). Ухвалою від 12.07.2022 року задоволено клопотання представника позивача - [PERSON] про витребування доказів, витребувано у Органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача - [PERSON] (а.с. 103-106) . Ухвалою від 23.02.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 13.06.2023 року (а.с. 133). Позивач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Зазначили, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, взагалі не спілкується з дитиною, не дбає про неї, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Вказали, що на даний час дитини у зв`язку із воєнним станом виїхала за кордон зі своєю тіткою, з батьком не спілкується, оскільки не бажає цього після того, як останній не надав сину дозвіл на виїзд за кордон для того, щоб попрощатись зі своєю матір`ю, яка тяжко хворіла, перебувала на лікуванні за межами України. Зазначили, що матеріально жодним чином не утримує дитину, та доповнили, що остання не має можливості отримати пенсію у зв`язку із смертю матері, оскільки батько не позбавлений батьківських прав. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечив, просив врахувати його доводи, викладені у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні вказав на те, що останній раз бачив сина у 2019 році, син до нього приїздив, коли йому було 9 чи 10 років, після смерті матері дитини не бачив останньої жодного разу. Вказав, що позивач та її адвокат брешуть, обурений тим, що останні не повідомили ВДВС служби про смерть його колишньої дружини, що потягло для нього проблеми у фінансовому стані, адже він не працює. Вказав, щодо 2019 року йому давали бачитись з дитиною, коли той був у 1 чи 2 класі, але потім заборонили, хоча він ніколи не звертався до жодних державних органів задля вирішення цього питання. Третя особа, котра в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, явку представника в судове засідання не забезпечила, про причини неявки не повідомила, надала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню сина - [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради від 24.11.2022 року № 286 (а.с. 125-129). Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 26-27). 15.05.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] (а.с. 28). Згідно довідки-розрахунку заборгованості по аліментам [PERSON] станом на 31.10.2021 року мав заборгованість по аліментах у розмірі 137 083,75 грн. (а.с. 31-32). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 13-14). З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є учнем школи І-ІІІ ступенів № 219 м. Києва, проживає без реєстрації з бабусею - позивачем у справі у смт. Гранітне Житомирської області. Згідно наявних в матеріалах справи характеристик учня [PERSON] , його батько з учителями не спілкується, навчанням сина не цікавиться, жодного разу не відвідував батьківські збори. Висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Малинської міської ради від 24.11.2022 року № 286, визначено про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню сина - [PERSON] , [INFO] , (а.с. 125-129). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 року у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 року у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 року у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Разом з тим, у даній справі суд встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина. Так, в судовому засіданні всі доводи відповідача зводились лише до його незгоди із примусового стягнення коштів на утримання сина, тому що він не працює, до того, що він, не будучи повідомленим про смерть своєї колишньої дружини, певний час сплачував на її користь аліменти на утримання сина, у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів. В ході розгляду справи відповідач не висловив жодних міркувань, не надав жодних доказів того, що забезпечує право сина на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості і має це здійснювати на майбутнє. Відповідач не довів й навіть не вказав, що хоче брати участь у житті дитини. Тому, суд погоджується із висновком третьої особи про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, навівши відповідні мотиви. Суд вважає, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав є достатньо обґрунтованим, у ньому наявні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Проте, в ході розгляду справи встановлені достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Суд погоджується з позицією позивача про те, що відповідач є особою, яка без поважних причин ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина. За твердженнями позивача, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків з виховання та утримання сина. Відповідач не відвідує дитину, не ходить на прогулянки, до лікаря, на день народження дитини, не спілкується, не цікавиться життям і негайним потребам. Відповідач вказаного не спростував. За таких обставин суд надходить до висновку про те, що позивачем доведено, що поведінка відповідача відносно неповнолітнього сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. З урахуванням наведеного, суд, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Щодо стягнення аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно прийматиме рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи уваги те, що [PERSON] проживає разом з позивачем, перебуває на її утриманні, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини. Згідно частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в заявленому позивачем розмірі. При цьому суд враховує, що відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Таким чином, враховуючи вищевикладене, беручи уваги те, що [PERSON] проживає разом з позивачем, перебуває на її утриманні, відповідачем допомога в утриманні дитини не надається, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення аліментів у заявленому розмірі. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved