Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 25.04.2020 розмірі 15\~000 доларів США, проценти за користування позикою в розмірі 24\~961,04 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 21\~775,85 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.04.2020 між сторонами укладено договір позики, згідно якого позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 15\~000 доларів США на строк до 25.04.2021. Всупереч умовам договору відповідач позики не повернула в обумовлений строк, внаслідок чого розмір заборгованості становить 15\~000 доларів США. Дану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку, а також проценти за користування коштами під час дії договору в розмірі 24\~961,04 грн., які обраховані на рівні облікової ставки НБУ та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 25.04.2021 по 13.03.2023 в розмірі 21\~775,85 грн. Відповідач не погодилась і подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Наголошує, що у період з 26.11.2021 по 27.09.2022 шляхом внесення на депозитний рахунок нотаріуса повернула позивачу частину боргу, що в еквівалентні становить 2\~100 доларів США. Також, договір позики укладений в іноземній валюті, що виключає можливість нарахування відсотків на рівні облікової ставки НБУ. Крім того, у зв`язку з воєнним станом звільняється від сплати трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Просить в позові відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява подана засобами поштового зв`язку 15.11.2021 та поступила до суду 16.11.2021. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 07.12.2021 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. 15.07.2022 суд ухвалив заочне рішення, проте за заявою відповідача ухвалою від 30.01.2023 таке заочне рішення скасоване і справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін, в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Зрештою, інтереси сторін представляли адвокати, а відтак в силу вимог статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснювати процесуальні права та обов`язки. 14.03.2023 представником позивача подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог та докази надсилання копії цієї заяви відповідачу, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 49 ЦПК України. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2023. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Представник позивача під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні мотивам позову та просить такий задоволити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позовних вимог частково заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просила в позові відмовити. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 25.04.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу у борг 15\~000 доларів США на строк до 25.04.2021. На підтвердження отримання коштів відповідач надала позивачу власноручно написану розписку від 25.04.2020, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.7). Відповідач, як вбачається з мотивів відзиву, визнає факт отримання зазначених коштів від позивача. Також відомо, що з метою виконання зобов`язань за договором позики та у зв`язку з ухиленням [PERSON] від прийняття виконання відповідач періодично вносила на депозитний рахунок приватного нотаріуса Кулиняк І.Я. грошові кошти. Зокрема, в сумі 13\~500 грн. згідно квитанції №000015 від 26.11.2021 (а.с.112), в сумі 8\~100 грн. згідно квитанції №000017 від 10.12.2021 (а.с.113), в сумі 8\~100 грн. згідно квитанції № 000019 від 13.12.2021 (а.с.114), в сумі 36\~570 грн. згідно квитанції № 000007 від 27.09.2022 (а.с.111). Інших доказів про повернення відповідачем суми боргу матеріали справи не містять. З метою стягнення зазначених коштів з відповідача в примусовому порядку позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен надати правову оцінку спірним правовідносинам та аргументам сторін, а також вирішити питання про те, чи є позовні вимоги обґрунтованими. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним двостороннім правочином і одночасно, одностороннім договором, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги. На підтвердження факту укладення договору позики може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 569/1646/14-ц, від 14.04.2020 у справі № 628/3909/15 та від 21.07.2021 у справі № 758/2418/17. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26.02.2020 у справі № 205/5292/15-ц. У справі яка розглядається надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів (25.04.2020), а також дати їх повернення (25.04.2021). Зрештою, відповідач підтвердила отримання від позивача позики в сумі 15\~000 доларів США, а що стосується наданих відповідачем копій квитанції про часткове повернення боргу шляхом внесення грошових коштів на депозитний рахунок нотаріуса, суд надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке. Дійсно, положенням пункту 2 частини першої статті 537 ЦК України передбачено право боржника виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори або на рахунок ескроу в разі ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку. Разом з тим, по-перше, у наданих квитанціях не вказується про повернення боргу саме за договором позики від 25.04.2020, який укладався на суму 15\~000 доларів США, а по-друге, що найголовніше, цим же складом суду розглядається інша справа між тими ж самими сторонами про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 260\~000 грн. за іншим договором позики, який теж укладено 25.04.2020 (справа № 463/3707/22) і в межах цієї справи позивач визнала факт отримання від нотаріуса зазначених коштів в загальному розмірі 65\~270 грн. саме в якості погашення боргу за договором позики від 25.04.2020, який укладався на суму 260\~000 грн., після чого у справі № 463/3707/22 зменшила розмір позовних вимог на суму 65\~270 грн. Зрештою, під час розгляду справи яка розглядається сторона позивача підтвердила, що за рахунок зазначених коштів частково погашено заборгованість за іншим договором позики і тому, в межах цієї справи суд не приймає зазначені квитанції як докази виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 25.04.2020, який укладався на суму 15\~000 доларів США. Відтак, вимогу про стягнення заборгованості за договором позики суд визнає обґрунтованою, проте не погоджується з обрахованим позивачем розміром заборгованості. Зокрема, умовами договору не передбачено порядку та розміру нарахування процентів, а згідно до частини першої статті 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка Національного банку України (далі НБУ) є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі № 6-2667цс16. Під час розгляду справи № 337/4737/17-ц (постанова від 28.07.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Відтак, під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Вказаний висновок висловлений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16. Таким чином, оскільки у справі яка розглядається сума позики виражена в іноземній валюті, а умовами договору не передбачено можливість нарахування процентів, приписи частини першої статті 1048 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються. Відтак, вимогу про стягнення процентів за користування позикою суд відхиляє. Що стосується вимоги про стягнення трьох відсотків річних, то її суд визнає обґрунтованою, проте їх розмір підлягає перерахунку. Так, частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Під час розгляду справи № 373/2054/16ц (постанова від 16.01.2019) Велика Палата Верховного Суду вказала, що у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан. Враховуючи подальші зміни до цього наказу, воєнний стан тривай й досі. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який доповнено згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, нараховані позивачем три відсотки річних після 24.02.2022 підлягають списанню, а до стягнення підлягають виключно ті кошти, нарахування яких відбулось до 23.02.2022 включно, тобто з 26.04.2021 по 23.02.2022. При цьому, суд визнає неспроможними аргументи представника позивача про незастосування зазначеної норми до спірних правовідносин, оскільки такою нормою прямо передбачено, що вона стосується грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано не лише кредит, але й позику і не лише банком або іншим кредитодавцем, але й позикодавцем, яким може бути й фізична особа. У справі яка розглядається прострочена сума боргу визначена у доларах США, внаслідок чого обрахунок трьох відсотків річних також повинен обраховуватись в доларах США. За обрахунками суду, у періоді з 26.04.2021 по 23.02.2022 (303 дні прострочення) сума трьох відсотків річних становить 373,56 доларів США (15\~000 * 3% : 365 * 303 = 373,56), які і підлягають стягненню з відповідача. Загалом, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 25.04.2020 в розмірі 15\~373,56 доларів США, з яких 15\~000 доларів США заборгованість за договором позики, а 373,56 доларів США три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Під час розгляду справи № 464/3790/16-ц (постанова від 16.01.2019) Велика Палата Верховного Суду вказала, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, у постанові від 04.07.2018 у справі № 14-134цс18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. З метою правильного розуміння суті цього рішення суд не буде зазначати гривневого еквіваленту заборгованості за договорами позики, яка виражена в доларах США. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 4 014,14 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1) і який обрахований судом з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на дату подачі позову. На підставі наведеного та

Outcome: partial