Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

у квітні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про припинення власності, стягнення компенсації вартості частки та визнання права власності. Позовну заяву мотивовано тим, що їй належить на праві власності 1/2 частки однокімнатної квартири [ADDRESS] . [PERSON] є власником 1/2 частини вказаної квартири. Вказала, що вона та [PERSON] є колишнім подружжям, проте через неприязні стосунки вона не може проживати в спірній квартирі, [PERSON] перешкоджає їй у доступі до квартири, і на даний час останній проживає в квартирі з новою сім`єю. Вважала, що оскільки спільне користування квартирою є неможливим, розподіл на дві ізольовані квартири відповідно до вимог будівельних норм без втрати нею цільового призначення не є технічно можливим, тому для забезпечення інтересів обох сторін є доцільним: - припинити її право власності на спірну квартиру; - стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в розмірі 852 500,00 грн.; - визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 13.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 100-101). Ухвалою від 09.09.2021 року підготовче засідання закрито, призначено судовий розгляд справи (т. 2 а.с. 123). 15.10.2019 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив у позові відмовити, посилаючись на те, що жодних перешкод позивачу у користуванні не створював, на даний час проживає у спірній квартирі, яка є місцем проживання його дитини, доглядом якої він займається. Вказав, що вартість квартири позивачем завищена, а стягнення з нього компенсації є для нього надмірним тягарем, оскільки він не має доходу, ним припинено діяльність фізичної особи-підприємця (т. 1 а.с. 131-133). Позивачем 07.11.2019 року подана відповідь на відзив, в якій остання вказала на недоведеність тверджень відповідача щодо незадовільного фінансового стану. Вказала, що договір про місце проживання дитини і про порядок здійснення батьківських прав від 30.05.2019 року є нікчемним, оскільки не посвідчений нотаріально. Вказала, що між нею та відповідачем існують вкрай неприязні стосунки, вселитися в квартиру вона не може без дозволу органу опіки та піклування, тому її права мають бути захищені в обраний нею спосіб (т. 1 а.с. 173-174). 02.12.2019 року відповідачем подано заперечення, в яких він підтримав свій відзив, та просив відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 192-197). Позивач в судове засідання не з`явилась, від представника останньої - адвоката Поліщука В.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, від представника останнього - адвоката Шнайдера С.В. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, котрий розірвано рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 01.03.2018 року (т. 1 а.с. 8-9). Постановою Київського апеляційного суду від 05.12.2018 року у справі № 752/18181/17 скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.12.2017 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, та ухвалено нове, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та визнано, зокрема, у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10-16). Отже, квартира [ADDRESS] , є об`єктом права спільної часткової власності сторін у справі. Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 17-19). У квартирі зареєстровано місце проживання сторін у справі. Згідно з технічним паспортом загальна площа квартири становить 59,7 м2, квартира однокімнатна, житлова площа 45,1 м2, кухня площею 5,0 м2, санвузол (сполучений) площею 9,6 м2 (т. 1 а.с. 20-24). Фактичне місце проживання [PERSON] - [ADDRESS] . Встановлено, що позивач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. Відповідно до звіту про оцінку майна ТОВ «Гарант-Експертиза» ринкова вартість квартири [ADDRESS] , складає 1 705 000,00 грн. (т. 1 а.с. 25-79). Предметом позову [PERSON] є вимоги про припинення права власності та стягнення грошової компенсації частки житла. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначила, що вона з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, поділ квартири є неможливим, а тому просить стягнути на її користь грошову компенсацію за належну їй частку відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦПК України. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 356 ЦК України). Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою. Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Тлумачення ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані ст. 364 ЦК України. Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19.02.2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13.01.2016 року та у справі № 6-2925цс15. Так, у постанові Верховного Суду України від 19.02.2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. У постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19.06.2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03.03.2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29.03.2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20). Судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, що сторони є власниками 1/2 частки спірної квартири кожний. Під час розгляду справи позивач не довів обставин того, що відповідач має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 852 500,00 грн. Встановлено та не заперечується сторонами у справі, що відповідач має на утриманні неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , не працевлаштований, дохід за 2018 рік склав 11 169,00 грн., 30.09.2019 року припинена державна реєстрація підприємницької діяльності ФОП [PERSON] , у нього відсутнє право власності на інше житло чи нерухоме майно (т. 1 а.с. 134, 135-136, 138-206, 237-240, 242-246, т. 2 а.с. 50-55, 56). Тому, врахувавши майновий стан відповідача, інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановивши, що відповідач не має можливість сплатити грошову компенсацію, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. При цьому суд зауважує, що задоволення позову у такому випадку призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач неспроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у нього коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло, відповідач не давав згоди викупити у позивача її частку у праві власності, а примушувати його до цього є також порушенням його прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар. При цьому, позивач не позбавлена можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на відповідача надмірний тягар. До того ж, позивач відразу порушила питання про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації частки житла для припинення права власності відповідно до ст. 364 ЦК України, позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою не заявляла, не довела, що відповідач чинить їй перешкоди у доступі до квартири. Натомість спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача та його неповнолітнього сина. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed