Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Короткий зміст та обґрунтування позову 18.08.2016 сторони зареєстрували шлюб у Приморському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1352. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.12.2016 року, актовий запис №11144. За час перебування у шлюбі з [PERSON] їхня родина деякий час проживала з матір`ю відповідача за адресою: [ADDRESS] , вказана кватира належала останній. Батько дитини, відповідач по справі ніколи не працював, фактично їхня родина знаходилися на утриманні матері відповідача та батьків позивача. З моменту народження дитини, відповідач, як батько дитиною не цікавився. Через рік батьки позивача допомогли позивачу орендувати квартиру та з 2017 року позивач разом з дитиною почали проживати окремо від відповідача, на той час сторони ще перебували у зареєстрованому шлюбі. Деякий час позивач сподівалася, що відповідач змінить свою поведінку - працевлаштується, усвідомить що він є батьком і почне приділяти увагу синові, буде приймати участь у його вихованні тощо, але так не сталося, тому позивач остаточно зрозуміла, що зберігати сім`ю не доцільно. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2020 року, справа №495/4423/19 шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано та з [PERSON] на користь позивача стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Також з [PERSON] стягнуті аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. На виконання вказаного рішення суду позивачу був виданий виконавчий лист на підставі якого державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 11.11.2020 року було відкрито виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] аліментів. Проте, аліменти на утримання сина з моменту їх призначення та до теперішнього часу відповідач не сплачує. В зв`язку з чим, державним виконавцем винесені відповідні постанови - про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та внесені відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників, повідомлення від 28.12.2022 року. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.02.2023 року, щодо примусового виконання виконавчого листа №495/4423/19, виданого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] станом на січень 2023 року становить - 131 043,86 грн. Позивач неодноразово телефонувала відповідачу з вимогою виконувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2020 року в частині сплати аліментів на утримання дитини і на її утримання, проте її звернення до відповідача позитивного результату не дали. Надалі, відносини з відповідачем лише гіршали, останній змінив місце проживання і почав приховувати фактичне місце мешкання, змінював телефонні номери. Однак, будь-якими способами позивач знаходила номери відповідача і знов наполягала на тому, щоб він бачився та спілкувався з сином, цікавився його життям. Так, одного разу відповідач повідомив позивачу, що в нього народилася ще одна дитина і він має дбати і утримувати тільки її, а спільний син [PERSON] його не цікавить. Після таких висловлювань позивач зрозуміла, що батьківство відповідачу є формальним і існує лише на папері. Матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав і не надає по цей час, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з сином, не дбає про нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загально визначених норм моралі, не надає доступу до культурних цінностей, як це встановлено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Батько за шість років жодного разу не вітав сина з днем народження, дитина від батька не отримувала жодного подарунка, останній навіть не зателефонує для того щоб дізнатися про його здоров`я, життя, не кажучи вже про те, щоб чимось допомоги. Крім того, дошкільним життям дитини, його розвитком та успіхами батько також не цікавиться. З жовтня 2022 року дитина відвідує центр сімейного розвитку, а саме: групу «міні - сад», оплату за відвідування центру сплачує тільки позивач, батько жодного разу до сина не приїздив та не навідував. З вересня 2021 року дитина займається дзюдо в СК «Тайфун», відповідач в спортивному житті сина також жодної участі не приймає, не був присутнім на жодному спортивному заході за участю дитини. Позивач виховує дитину одна, без будь-якої участі батька, як мати робить все, щоб дитина розвивалася духовно, фізично, створює йому належні житлово-побутові умови проживання, утримує його, купує одяг, взуття та інші речі необхідні для нормального розвитку дитини, забезпечує всебічний розвиток. Враховуючи те, що з самого народження у сина [PERSON] є лише позивач, і дитина батька взагалі не знає і ніколи не бачила і вплинути на поведінку відповідача, як батька щодо відповідального батьківства неможливо та байдуже ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків і долі дитини, а також з урахуванням інтересів дитини змусило позивача звернутися до суду з даним позовом. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.03.2023 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31.03.2023 року з органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області витребувано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.06.2023 року підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Оснач О.А. в судове засідання не зявилась, надала клопотання про розгляд справи у її та позивача відсутність, позовні вимоги підтримують, просили задовольнити, посилаючись на обставини які зазначені в позову та проти ухвалення заочного рішення суду не заперечують. Представник зацікавленої особи в судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи у відсутність представника та враховувати висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 16.06.2023 року №02-32/1141. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2020 року, справа №495/4423/19 був розірваний. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.12.2016 року, актовий запис №11144. В зв`язку з тим, що відповідач, як батько матеріальної допомоги на утримання спільної малолітньої дитини добровільно не надав, позивач була змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2020 року, справа №495/4423/19 з [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.05.2019 року і до досягнення дитиною повноліття та стягнуті аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно. На виконання заочного рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2020 року, справа №495/4423/19 позивачу виданий виконавчий лист на підставі якого державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 11.11.2020 року було відкрито виконавче провадження №63575404 щодо стягнення з [PERSON] аліментів. Проте, аліменти з моменту їх призначення та до теперішнього часу відповідач не сплачує. В зв`язку з чим, державним виконавцем винесені відповідні постанови - про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та внесені відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників, повідомлення від 28.12.2022 року. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.02.2023 року заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на утримання малолітньої дитини станом на січень 2023 року становить - 131 043,86 грн. Позивач разом з малолітньою дитиною мешкає за адресою: [ADDRESS] . За результатами обстеження умов проживання дитини, здійсненого спеціалістами служби у справах дітей встановлено, що мати з сином мешкають в одній кімнаті, для дитини облаштований окремий куточок, є ліжко, шафа для одягу відповідно сезону та віку дитини, іграшки в наявності, продукти харчування в наявності, фрукти та овочі відповідно сезону. Відповідно до характеристики від 17.02.2023 року, малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , з 24.10.2022 року відвідує центр сімейного розвитку, а саме групу «міні-сад». За весь період дитину приводила, забирала та проводила оплату лише мама [PERSON] .. Батько дитини [PERSON] до центру сімейного розвитку не приходив, розвитком та успіхами дитини не цікавився. З характеристики СК «Тайфун» вбачається, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , з вересня 2021 року займається дзюдо. За цей час показав себе як спокійна та вихована дитина, приймав участь у місцевих змаганнях де виборював призові місця. За весь час тренувань та спортивних заходів у спортивному житті хлопчика приймала участь лише його мати [PERSON] , батько в спортивному житті дитини участі ні якої не приймав, навіть ні разу не дзвонив щоб дізнатись як йдуть справи у дитини. Оскільки відповідач не давав згоду на реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання, чим порушив право дитини, позивач звернулась до суду з відповідним позовом. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2021 року, справа №495/2817/21 надано згоду на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] та надано дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька за адресою: [ADDRESS] З позову вбачається, що відповідач з дитиною не спілкується, станом здоров`я та розвитком не цікавиться, відповідач байдуже ставиться до долі дитини, зовсім не виявляє інтересу до дитини, матеріально не допомагає, дитина повністю знаходиться на утриманні матері. Позивач неодноразово телефонувала відповідачу з вимогою виконувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2020 року в частині сплати аліментів на утримання дитини, проте її звернення до відповідача позитивного результату не дали. Надалі, відносини з відповідачем лише гіршали, останній змінив місце проживання і почав приховувати фактичне місце мешкання, змінював телефонні номери. Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №9426 від 31.03.2023 року, відповідач [PERSON] з 18.04.2017 року знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації Управління з питань надання адміністративних послуг Білгород-Дністровської міської ради від 25.05.2023 року №22/747, відповідач [PERSON] в реєстрі територіальної громади не значиться. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, без поважних причин залишивши її без батьківської уваги та турботи, при цьому має місце відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, що свідчить про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, протягом розгляду справи відповідач жодного разу у судове засідання не з`явився та реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинив. З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради №02-32/1141 від 16.06.2023 року вбачається, що доцільно позбавити [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.8 ст.7 СК України, передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої малолітньої дитини. Відповідач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку ст.169 СК України у випадку зміни поведінки та свого ставлення до сина. Висновок суду Суд повно, всебічно та об`єктивно оцінивши обставини справи, приходить до висновку, що позивачем надано суду достатньо доказів, що підтверджують свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та його небажання виховувати малолітню дитину, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, законними та відповідача належить позбавити батьківських прав відносно малолітньої дитини.

Outcome: approved