Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. На обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що 01.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого, позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти в сумі 957000,00 грн. Позичальник зобов`язувався повернути отримані грошові кошти в строк до 01.01.2023 року на умовах, визначених Договором позики. У вказаний строк [PERSON] грошові кошти не повернув. У зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики в розмірі 957000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.05.2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити без його участі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином. На адресу Деснянського районного суду м. Києва надійшла заява про розгляд справи у відсутність відповідача, позов визнає у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, приходить до наступного висновку. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що 01.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) (а.с. 8). Відповідно до п. 2.1. Договору позики від 01.01.2018 року, сума отриманої позики становить 957000,00 грн. Згідно п. 3. Договору позики від 01.01.2018 року, позикодавець передав позику позичальнику до підписання Договору. Позика надана позичальнику у готівковій спосіб. Даний Договір є достатнім підтвердженням факту надання та отримання позики позичальником. Отже, на підтвердження отримання коштів за договором позики, позивачем та відповідачем, у відповідності до ст. 545 ЦК України, було підписано вказаний договір, а також у пункті 3 договору, сторони підтвердили, що кошти передані позикодавцем позичальнику в повному обсязі. Відповідно до п. 4.1. Договору позики від 01.01.2018 року, позика підлягає поверненню до 01.01.2023 року. Проте, в порушення вимог п. 4.1 Договору позики, відповідач у визначений строк кошти не повернув. Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики, укладений між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають виконанню. Станом на дату розгляду справи договір позики перебуває у кредитора, що за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Як встановлено при розгляді справи, на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і кошти за договором позики не повернув, а відтак наявний борг у сумі 957000,00 грн. Зважаючи на викладене вище, враховуючи те, що відповідач позовні вимоги визнав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики підлягають задоволенню. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір у розмірі 4785,00 грн. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову у розмірі 4785,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved