Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивує тим, що між ним та Відповідачкою шлюб зареєстрований 26.10.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №119. У шлюбі у них народилося двоє дітей - дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] . З позовної заяви вбачається, що сторони подружніх відносин не підтримують з липня 2022 року, з того часу вони не ведуть спільного побуту та не підтримують матеріально одне одного. За останній період вони віддалилися, між ним втрачено почуття любові, у них склалися неприязні стосунки через постійні сварки, кожен з них має різні погляди на життя. Причиною цього стали різні характери, відсутність взаєморозуміння та підтримки. Він та Відповідачка не мають наміру зберегти шлюб і тому [PERSON] звернувся з даним позовом, оскільки реєстрація шлюбу має суто формальний характер, а подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Рішення про розірвання прийнято давно, а тому просить не надавати їм строку на примирення та розірвати шлюб, що зареєстрований 26.10.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №119. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 16.02.2023 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано\~відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання\~ відзиву на позовну заяву. Відповідачка відзиву на позов не подала, але 07.03.2023 подала зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, яка 31.03.2023 була прийнята й об`єднана з позовом [PERSON] про розірвання шлюбу в одне провадження й тоді ж, у зв`язку з поданням Відповідачкою [PERSON] зустрічного позову, суд перейшов від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче засідання. Позивач за первісним позовом - [PERSON] 24.04.2023 подав до суду заяву, в якій просив дану справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги первісного позову підтримує повністю та просить задовольнити позов. Також, він повністю визнає заявлені вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , зокрема не заперечує визначити місце проживання їхніх дітей - дочки [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] , а також стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі по 4000 гривень на кожну дитину щомісячно. Представник Позивачки за зустрічним позовом [PERSON] - адвокат Мельник Ярослав Юрійович в підготовче засідання не з`явився, 05.06.2023 надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи провести за відсутності представника [PERSON] - [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] підтримує повністю та просить задовольнити заяву про стягнення витрат на правничу допомогу від 02.06.2023. Крім того, у заяві від 29.03.2023 [PERSON] зазначила про те, що вона позовні вимоги [PERSON] визнає повністю та просить такі задовольнити. Частиною 3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Тобто дана стаття прямо вказує на необхідність ухвалення судом рішення у підготовчому засіданні у випадку визнання позову відповідачем, у зв`язку з чим підстав для призначення справи до судового розгляду немає. Згідно з вимогами ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги обох сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що і первісний позов [PERSON] , і зустрічний позов [PERSON] позов підлягають задоволенню з таких підстав. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] 26.10.2012 зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №119, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За період перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] відповідно. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини припинення сімейних стосунків, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню відповідно до ст. 112 СК України, оскільки встановлено, що причина розпаду подружніх відносин між сторонами є справжньою, глибинною. Подружжя фактично припинило спільне проживання і сімейне життя з поважної причини. Встановлено, що сторони спільно не проживають та не підтримують сімейних відносин з липня 2022. Нині шлюб має формальний характер, збереження нормальних сімейних відносин між сторонами є неможливим, а подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, які дійшли висновку, що шлюб між ними суперечить їхнім інтересам, тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне. [PERSON] , як особа, яка змінила прізвище під час укладення шлюбу, своїх бачень стосовно залишення їй того чи іншого прізвища суду не представляла, тому суд позбавлений можливості вирішувати дане питання. Частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, то тут слід зазначити таке. При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, СК України, ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції про захист основних прав і свобод, Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та Декларації прав дитини ООН, проголошеної резолюцією від 20.11.1959 року. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до вимог ст. 51 Конституції України та ст. 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Згідно зі ст. 150, ст. 151, ст. 152, ст. 155, ст. 163 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. За правилами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-Ш закріплено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Отже, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. \~ \~ \~ \~Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-ІІІ, як дії та \~ \~ \~ \~рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відкладають на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v.\~Ukraine,\~\~№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до «Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім`ї та жінок», схваленою Постановою Верховної Ради України від 05.03.1999р. № 475-ХІУ, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та міжнародного права стосовно сім`ї та жінок. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з вимогами\~ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, витрати платник аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Про обов`язок суду при визначенні розміру аліментів враховувати стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення йдеться і в абзаці 3 п.17\~Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів". Зі змісту частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд встановив, що неповнолітні діти сторін - дочка, [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , з 24.12.2019 зареєстровані та проживають з [PERSON] у [ADDRESS] . Зі змісту поданих до суду [PERSON] заяв, проживання дітей з матір`ю не заперечується батьком дітей - [PERSON] . Відповідно до частини 4 статті 19 Сімейного кодексу України ухвалою суду від 31.03.2023 було залучено до участі у даній справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, службу у справах дітей Рахівської міської ради, м. Рахів, вул. Миру, 34, Рахівського району, Закарпатської області, та зобов`язано орган опіки та піклування Рахівської міської ради Закарпатської ї області на виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. На виконання ухвали суду 29.05.2023 орган опіки та піклування Рахівської міської ради надіслав лист №02-36/675 від 26.05.2023, в якому зазначено, що на виконання ухвали суду було проведено розмову з [PERSON] - батьком малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та з`ясувалось, що він жодних заперечень щодо проживання дітей з матір`ю [PERSON] не має. Натомість з матір`ю [PERSON] не вдалося провести розмову, оскільки вона на дзвінки не відповідала, при намаганні відвідати місце проживання [PERSON] , зокрема будинок [ADDRESS] , відбулася зустріч з бабусею [PERSON] - [PERSON] , яка повідомила, що [PERSON] відсутня, проте повинна б вже бути вдома, на телефонні дзвінки [PERSON] не відповіла. Зважаючи на відсутність на момент обстеження спору між батьками цих дітей щодо місця проживання служба не заперечує щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Матеріали справи містять дані, що [PERSON] проживає в будинку своєї бабусі [PERSON] та дідуся [PERSON] , який має загальну площу 186,82 кв.м, житлову площу 124,93 кв.м. Як стверджує [PERSON] вона має деякі заощадження з попередньої роботи, має підтримку від своєї мами та родичів за кордоном, а також незначний фінансовий внесок на утримання дітей надавав батько дітей, отже у неї є фінансові можливості для нормального утримання та гармонійного розвитку дітей. Своїх заперечень щодо зазначеного ні [PERSON] , ні орган опіки та піклування, якому було доручено надати висновок щодо визначення місця проживання дітей, не заявили, отже вони визнають ці обставини. За таких обставин враховуючи, що [PERSON] має всі умови, необхідні для нормального фізичного, духовного та морального розвитку дітей, з часу припинення сімейних відносин між сторонами діти постійно проживають з нею й вона створила для них емоційно комфортне середовище, в якому діти зростають в любові й опіці, діти наразі є малолітніми (9 та 3 роки) й у цьому віці мамина турбота є особливо необхідною, тому на даний час залишення дітей сторін проживати з [PERSON] є найбільш правильним і відповідатиме інтересам дітей, водночас [PERSON] не позбавлений можливості на побачення та спілкування з дітьми та не звільняється від обов`язку їх утримувати. Суд, виходячи з інтересів дітей та визнання повністю позовних вимог [PERSON] , вважає за необхідне стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти у розмірі по 4000 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, адже діти самостійного доходу не мають й батьки зобов`язані їх утримувати, а [PERSON] є особою молодого віку, працездатний, у суду немає даних про те, що він хворіє, через що не може заробляти на життя дітей, а також, що він має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб, тому виходячи із принципу розумності та справедливості з дотриманням принципу диспозитивності та ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України задовольняє позовні вимоги [PERSON] в цій частині. Аліменти на утримання дитини згідно зі \~ст. 191 СК України\~присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, в даному випадку з\~07.03.2023. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого належать витрати: на професійну правничу допомогу. Стаття 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Адвокат Мельник Ярослав Юрійович, надав суду докази понесених [PERSON] витрат за зустрічним позовом, зокрема договір №93/02 про надання правової допомоги від 02 березня 2023 року та Додаткову угоду №1 до Договору №93/02 про надання правової допомоги від 02 березня 2023 року, які передбачають не погодинну, а фіксовану оплату послуг адвоката, всього 700 доларів США, які сплачувала [PERSON] , зокрема 06.03.2023 сплатила на банківську картку [PERSON] 13650 гривень, 07.04.2023 - 3740 гривень, 01.06.2023 - 5618 гривень та 05.06.2023 - 3775 гривень, що підтверджено роздруківкою з онлайн системи АТ "Універсалбанк та копіями квитанцій Ощадбанку, рахунок №02/03 від 02.03.2023, довідка №2107011400001 від 21.01.2021 про взяття на облік платника податків - фізичної особи-підприємця адвоката Мельника Ярослава Юрійовича, а також виписку є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про внесення відомостей про фізичну особу-підприємця [PERSON] , який здійснює діяльність у сфері права. З огляду на те, що [PERSON] сплатила адвокату Мельнику Я.Ю. 26783 гривні витрат за надання правничої допомоги й заявила про стягнення таких, надавши всі відповідні докази, що підтверджують їх сплату, попри те, що зустрічна позовна заява не містила конкреної суми цих витрат, але Позивачка зазначала, що судові витрати складають судовий збір та витрати на правову допомогу й вона очікує на компенсацію цих витрат Відповідачем, водночас [PERSON] визнаючи позовні вимоги у повному обсязі не заперечував щодо стягнення з нього судових витрат в користь [PERSON] , відповідно до ч. 5 ст. 137 та ст. 13 ЦПК України суд за клопотанням іншої сторони може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, проте [PERSON] не заявляв клопотань про зменшення судових витрат, тому ці витрати підлягають стягненню з [PERSON] в користь [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач [PERSON] у позовній заяві про розірвання шлюбу вимог про стягнення судових витрат не заявляв. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] сплатила 1073,60 гривні судового збору за подання до суду вимоги про визначення місця проживання дітей та просила такі стягнути з Відповідача в її користь, тому, з огляду на задоволення даної вимоги, суд стягує ці витрати з [PERSON] на користь [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЗУ\~"Про судовий збір" [PERSON] при поданні позовної заяви була звільнена від сплати судового збору за позовом про стягнення аліментів. Тому, суд приходить до висновку, що на підставі\~ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] слід стягнути в спеціальний фонд Державного бюджету України в особі Рахівського районного суду судовий збір у розмірі 1073,60 гривні за розгляд позовної вимоги про стягнення аліментів. Згідно з вимогами ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набранням ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення, для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та про ставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Таким чином, копію даного рішення суду, після набрання ним законної сили, слід надіслати до Рахівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, для виконання.

Outcome: approved