Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, у якому просила визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування заявленого позову позивачка покликається на те, що з жовтня 2012 року вона мала близькі відносини з відповідачем, від яких у них народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини від 18.11.2015 року, актовий запис №10. Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Після припинення відносин між сторонами, відповідач змінив своє ставлення до сина та визнання ним свого батьківства. Коли позивачка намагалась з`ясувати причину такої поведінки відповідача, останній під усяким приводом вигадував різні підстави без їх підтвердження. Крім того, позивачка на підтвердження факту батьківства відповідача просила суд призначити в справі судову молекулярно-генетичну експертизу. Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 19.04.2022 року вказана цивільна справа передана за територіальною підсудністю на розгляд Буському районному суду Львівської області Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 25.05.2022 року в справі відкрито загальне позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 18.10.2022 року по даній справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України із наданням їм дозволу на повне або часткове знищення об`єктів екпертизи (біологічних зразків) або зміну їх властивостей. На вирішення експертизи поставити наступне запитання: чи є [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком дитини біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Провадження у справі на час експертизи ухвалено зупинити. Ухвалою суду від 23.01.2023 року провадження в справі відновлено, оскільки цивільна справа повернулась до суду 20 січня 2023 року. Ухвалою суду від 23.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивачка [PERSON] в жодне судове засідання не з`явилася, її представниця - адвокат Гривна Т.Б. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, виходячи із вищенаведених мотивів, а також покликалась на те, що її довірителька раніше проживала разом із відповідачем на орендованій ним квартирі в Сихівському районі міста Львова. При цьому, про перебування відповідача в іншому шлюбі та наявність у нього дітей від цього шлюбу, позивачка не знала. Після народження дитини позивачка поїхала з дитиною проживати в село Яблунівка Буського району Львівської області, а відповідач протягом одного року лише 3-4 рази їх провідував з дитиною, а потім повернувся у свою попередню сім`ю. Згодом відповідач через свого товариша, який є хрещеним батьком дитини, передавав грошові кошти на утримання сина приблизно до виповнення йому 1 року. Крім того, адвокат Гривна Т.Б. покликалась на те, що 11.01.2023 року відповідач ухилився від проведення генетичної експертизи на предмет встановлення його батьківства щодо дитини, не з`явившись до Львівського НДЕКЦ у м. Львові. Також представниця відповідача ініціювала укладення мирової угоди між сторонами, однак із конкретними пропозиціями до них не зверталась, а тому представниця позивачки просить задовольнити заявлений позов, визнавши факт батьківства відповідача щодо дитини. Проти заочного розгляду справи адвокат Гривна Т.Б. заперечила, оскільки представниця відповідача брала участь в розгляді справи та висловлювала свої письмові пояснення в минулому судовому засіданні, а також долучила до матеріалів справи письмові докази. Крім того, представниця позивачки просила стягнути з відповідача на користь своєї довірительки сплачений нею судовий збір за подання цього позову в розмірі 992,40 грн., а також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000 грн. Відповідач [PERSON] в жодне судове засідання не з`явився, незважаючи на повідомлення його судом про дату, час і місце розгляду справи, відзиву не подав, будь-яких клопотань не заявляв, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Представниця відповідача [PERSON] - адвокат Гірник О.О. в судове засідання потворно не з`явилась, незважаючи на повідомлення її судом про дату, час і місце розгляду справи, а клопотань, які б перешкоджали проведенню судового розгляду справи, від адвоката Гірник О.О. до суду не надходило. Разом із тим, судом установлено, що адвокат Гірник О.О. брала участь у підготовчому судовому засіданні 16.03.2023, у якому заперечила проти задоволення заявленого позову, покликаючись на те, що її довіритель перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі, від якого має дітей. Однак обставини про ухилення відповідача від участі в судовій експертизі представниця відповідача не спростувала, повідомивши про його неналежне повідомлення експертом, а також проінформованість відповідача про наявність на розгляді суду вказаної справи та отримання ним судових повісток через програму «Дія». При цьому, представниця відповідача висловила свою думку щодо можливого добровільного вирішення даного спору між сторонами. Крім того, судом задоволено клопотання адвоката Гірник О.О. про долучення до справи письмових доказів (свідоцтва про шлюб відповідача та свідоцтв про народження дітей) та відмовлено у прийнятті відзиву, оскільки такий подано після спливу встановлених строків (ч. 7 ст. 178 ЦПК України). Вислухавши доводи представника позивачки, дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із таких мотивів. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , де його матір`ю зазначена [PERSON] (позивачка), а батьком [PERSON] (імовірно відповідач), що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.11.2015, виданого Яблунівською сільською радою Буського району Львівської області, актовий запис №10 (а.с. 5). Крім того, як встановлено судом, що актовий запис про народження [PERSON] за №10, складений від 18 листопада 2015 року Яблунівською сільською радою Буського району Львівської області, де відомості про батька [PERSON] були внесені за заявою матері дитини згідно ч. 1 ст. 135 СК України. Разом із тим, як убачається із наданих представницею відповідача письмових доказів (а.с. 72-75), що з 24 травня 2008 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого мають троє дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частин першої, третьої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Визнання батьківства за рішенням суду регулюється статтею 128 СК України. Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (ч. 4 ст. 128 СК України). Визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №591/6441/14-ц зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, №3451/05, §34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №399/1029/15-ц указано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Згідно частин четвертої та п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ч. 1 ст. 109 ЦПК України). Отже, законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 18.10.2022 року по даній справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України із наданням їм дозволу на повне або часткове знищення об`єктів експертизи (біологічних зразків) або зміну їх властивостей. На вирішення експертизи поставити наступне запитання: чи є [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком дитини біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] .. Суд констатує, що відповідач [PERSON] був обізнаний про наявність цивільної справи про визнання його батьківства та про призначення судом експертизи на предмет визначення його батьківства відносно народженої позивачкою [PERSON] дитини - [PERSON] , [INFO] . Проте, як убачається повідомлення про неможливість проведення експертизи Львівського НДЕКЦ від 16.01.2023, що експертиза не була проведена саме через неприбуття до експертної установи 11.01.2023 року відповідача [PERSON] , що унеможливило відібрання зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи. Натомість у вказаний час до експертної установи прибула позивачка [PERSON] з дитиною [PERSON] , [INFO] , про що вбачається із матеріалів справи (а.с. 60). Відтак, на думку суду, нез`явлення відповідача [PERSON] до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово молекулярно-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивачки про його батьківство щодо неї. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», що спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою, котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі, судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Крім того, Верховний Cуд України у постанові від 27 квітня 2017 року в цивільній справі №161/7536/15-ц прийшов до висновку про можливість визнання факту батьківства у разі ухилення від проведення судово-генетичної експертизи, призначеної судом з метою встановлення його батьківства. У відповідності до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду справи про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява №3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17.05.2007). Оцінивши процесуальну поведінку відповідача з точки зору дотримання ним критерію добросовісності використання процесуальних прав та виконання ним процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що відповідач ухилився від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка призначалась за клопотанням представника позивачки саме для встановлення його батьківства щодо дитини позивачки або спростування цього факту. При цьому, на думку суду, сам факт перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою та наявність у відповідача трьох дітей від цього шлюбу не спростовує факту його батьківства щодо сина [PERSON] , 2015 р.н. За таких обставин, оцінивши наявні в матеріалах докази в їх сукупності, а також процесуальний факт ухилення відповідача від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи на предмет визнання його батьківства щодо дитини, суд вважає доведеним факт щодо визнання відповідача батьком дитини [PERSON] , [INFO] , а тому заявлені позовні вимоги слід задовольнити. Крім того, згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Окрім того, у відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачкою при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути з відповідача на користь позивачки. Разом із тим, суд вважає, що вимога представника позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн. до задоволення не підлягає, виходячи із наступного. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року в справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Крім того, зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини першої статті 246 ЦПК України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Відтак, суд вважає, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги; детальний опис робіт (наданих послуг) адвоката; рахунки; документи, що свідчать про оплату таких робіт (послуг), оформлені у встановленому законом порядку. Тобто зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені в даному випадку позивачкою. При цьому, суд вважає, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, їх детального опису та обгрунтованого розрахунку, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. Крім цього, судом встановлено, що в матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги №78 від 28.03.2022, в силу пункту 3 цього Договору передбачено, що надання правової допомоги здійснюється за плату або безоплатно, а розмір гонорару встановлюється угодою сторін і оформляється фінансовим документом Палати адвокатів. Однак такої угоди про встановлення розміру гонорару до справи не долучено. Оскільки стороною позивача не надано до закінчення розгляду справи вищезгаданих документів на підтвердження витрат на правову допомогу, їх детального опису та обгрунтованого розрахунку, як і не надходило будь-яких заяв із цього приводу, а в матеріалах справи містяться лише процесуальні повноваження адвоката Гривни Т.Б. (ордер на надання правничої допомоги серії ВС №1152089 від 01.04.2022 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №11 від 08.09.2012), а також Договір про надання правової допомоги №78 від 28.03.2022, на виконання якого суду не надано угоди сторін про розмір гонорару та фінансового документа Палати адвокатів, а усне клопотання представниці позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу в судовому засіданні 23.06.2023 містить лише вимогу про стягнення таких витрат у розмірі 12 000 грн. без жодного їх документального підтвердження (детального опису робіт (наданих послуг), актів, рахунків тощо), а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. Ураховуючи викладене, та

Outcome: approved