Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.10.2021 [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, за умовами якого позивач передав у власність відповідача, під будівництво та запуск магазину харчових продуктів, грошові кошти в розмірі 170000грн та 2500 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути їх позивачу. Строк позики, за розпискою від 08.10.2021, не встановлений. 13.07.2022 позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення позики, протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги, однак відповідач на вимогу не відреагував та позику не повернув. На підставі наведеного просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 170000грн та 2500 доларів США. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 12.01.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Лозовський В.М. в судове засідання, призначене на 14.06.2023 не з`явились. Від представника позивачки - адвоката Лозовського В.М. до суду надійшла заява з проханням слухати справу за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 14.06.2023 не з`явився. Подав до суду заяву з проханням ухвалити рішення по справі шляхом передачі об`єкта інвестицій у власність позивача в рахунок погашення боргу. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 08.10.2021 [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики. За умовами договору позики [PERSON] передала у власність [PERSON] , під будівництво та запуск магазину харчових продуктів, грошові кошти в розмірі 170000грн та 2500 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути за можливістю, позивачу кошти, або передати у власність майно до кінця 2022 року. Факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON] в розмірі 170000грн та 2500 доларів США, підтверджується відповідною розпискою від 08.10.2021. 13.07.2022 позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення позики, протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги. [PERSON] підтвердив, що отримав вищевказану вимогу, однак на цю вимогу не відреагував. Відповідачем [PERSON] надані суду документи на підтвердження будівництва та запуску магазину харчових продуктів, а саме: Рішення (Витяг) Тальнівської міської Ради Тальнівського району Черкаської області 19 сесії 8 скликання від 25.11.2021 № 19/8-29.1; Паспорт прив`язки тимчасової споруди (торговий павільйон) від 26.10.2020, дійсний до 26.10.2035 (засновники: [PERSON] . [PERSON] ); оговір купівлі-продажу №18 від 28.10.2020 між ФОП- [PERSON] та [PERSON] , предмет договору є передача у власність покупцеві тимчасової споруди (МАФ); Додаток №1 до договору №18 - Характеристика тимчасової споруди, всього на загальну суму 390000,00грн; Акт приймання-передачі до договору №18 від 28.10.2020 - тимчасова споруда (МАФ) за адресою: будинок [ADDRESS] , на загальну вартість 390000,00грн; накладна №4 від 20.11.2020 на суму 390000,00грн та фото маркета «[INFO]». Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). Відповідач [PERSON] в судових засіданнях підтвердив факт отримання грошових коштів у позику від позивачки. Отже суд беззаперечно дійшов висновку, що відповідач [PERSON] отримав грошові кошти від [PERSON] в розмірі 170000грн та 2500 доларів США у позику, і вважає встановлений факт, що між сторонами у справі укладений договір позики. Судом було встановлено, що позивачка виконала свої договірні зобов`язання за договором позики шляхом надання відповідачу коштів. Однак відповідач у свою чергу порушив умови договору позики, а саме не повернув позивачу кошти та не скористався можливістю запропонувати вирішити питання повернення боргу за рахунок майна, як зазначено в розписки до кінця 2022 року. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до вимоги ст. 530 ЦК України, визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Щодо заяви відповідача з проханням ухвалити рішення по справі шляхом передачі об`єкта інвестицій у власність позивача в рахунок погашення боргу, суд зазначає, що позивачка виявила бажання отримати надані в позику кошти розміром 170000грн та 2500 доларів США, саме в грошовому еквіваленті, а не отримати у власність майно, про що було повідомлено відповідача у письмовій вимозі про повернення боргу. В судовому засіданні стороною позивача не було надано згоди на прийняття у власність майна, а саме: тимчасову споруду (МАФ) за адресою: будинок [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості, що дає суду підстави ухвалити рішення про стягнення боргу за договором позики саме в грошовому еквіваленті, оскілки згода позивача на отримання майна у власність є обов`язковою. Відповідно до вимог ст. 4, 5 ЦПК України, спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, тому суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який ця особа не просить застосувати. При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може обирати між кількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом. Суд не має права виходити за межі позовних вимог для визначення ефективного способу захисту права замість позивача. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже відповідно до ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті і безумовно в національній валюті України, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Оскільки позивачка у своїй позовній заяві не ставить питання щодо визнання права власності на майно за рахунок заборгованості по договору позики, суд стягує в грошовому еквіваленті з відповідача на користь позивача розмір заборгованості 170000,00грн та 2500 доларів США. Однак суд вважає правильним роз`яснити, що на стадії виконання рішення суду, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» майно може виступати як забезпечення в рахунок погашення заборгованості. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вбачається, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки належні та обґрунтовані. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2640грн.

Outcome: approved