Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованість по виплаті заробітної плати, посилаючись на те, що у період з 31.08.2021р. по 31.03.2022р. [PERSON] працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] на посаді керуючої магазином. Після початку війни, ФОП [PERSON] припинила свою підприємницьку діяльність, але не виплатила [PERSON] заробітну плату за період з жовтня 2021 року по березень 2022 року. Також не видала трудову книжку та наказ про звільнення.Заробітна плата [PERSON] у період з жовтня по листопад 2021 року складала 6050 грн. на місяць, а з грудня підвищилася до 6550 грн на місяць. Загальна сума заборгованості складає 38300 грн.З довідки із Державного реєстру фізичних осіб-платників податків вбачається, що відповідачем було подано до контролюючих органів звітність про нараховану заробітну плату, однак до цього часу заробітну плату позивачці не виплачена. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.02.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження. 03.03.2023 року до Фрунзенського районного суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач частково заперечувала проти позовних вимог, в обґрунтування яких вона зазначила, що позивач була прийнята на роботу фізичною особою-підприємцем [PERSON] з 31.08.2021 на посаду керуючий магазином з окладом 6050 грн згідно з наказом (розпорядженням) №5 від 30.08.2021. Магазин розташований за адресою: [ADDRESS] . 31 березня 2022 року позивач була звільнена фізичною особою-підприємцем [PERSON] за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України згідно з наказом (розпорядженням) №6 від 31.03.2022 про припинення трудового договору (контракту). Фізична особа - підприємець [PERSON] 30.06.2022 припинила свою підприємницьку діяльність, про що свідчать дані з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дата запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи- підприємця: 30.06.2022, Номер запису: 2004800060002150101, Підстава внесення: власне рішення. З початком збройної агресії та введення Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану, виникла ситуація, коли позивач з 24 лютого 2022 не вийшла на роботу, не вийшла на зв`язок і неможливо було з`ясувати причини її відсутності. Не виключено, що позивач змушена була тимчасово виїхати з місця свого постійного проживання до іншої місцевості або навіть залишити територію країни. Позивач з 24 лютого по 31 березня 2022 року не перебувала на робочому місці та не проінформувала роботодавця -відповідача про можливість виконувати роботу, визначену трудовим договором. Також відповідач зазначила, що на її думку виплаті позивачу підлягають виплати за період жовтень 2021 року - березень 2022 року у розмірі 27767,84 грн., з урахуванням утриманих сум на ПДФО та військовий збір. Стосовно трудової книжки, відповідач зазначила, що при укладенні трудового договору позивач не подавав відповідачу свою трудову книжку та трудова книжка позивача зберігається безпосередньо у позивача.Сума витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. на думку [PERSON] є неспівмірною із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), а тому, вартість такої послуги, а саме, 10 000,00 грн, в даному випадку є необґрунтованою та явно завищеною, не є розумною та співмірною з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт з розглядом даної справи. Вона вважає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків 14.03.2023 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, також зазначила, що рішення просить ухвалити з урахуванням, наданого раніше, відзиву на позовні вимоги. 15 травня 2023 року від представника позивача до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. 06 червня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву про збільшення позовних вимог. 14 червня 2023 року від представника позивача надійшла заява якою він просить залишити його заяву про збільшення позовних вимог без розгляду. Також представник позивача повідомив суд, що станом на 14 червня 2023 року заборгованість по заробітній платі не погашена, пропозиції щодо виплати заробітної плати від відповідача позивачу не надходили. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Судом встановлено, що позивач була прийнята на роботу фізичною особою-підприємцем [PERSON] з 31.08.2021 року на посаду керуючий магазином з окладом 6050 грн, що підтверджується Наказом (розпорядженням) № 5 від 30.08.2021 року. 31 березня 2022 року позивач була звільнена ФОП [PERSON] за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу (розпорядження) № 6 від 31.03.2022 року про припинення трудового договору (контракту). Відповідно до відзиву відповідача, останній, не заперечує факту невиплати заробітної плати позивачу з жовтня 2021 року по день звільнення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За вимогами статей 115, 116 Кодексу Законів про працю України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України №6-1395цс16 від 26.10.2016 року, №6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Як свідчать матеріали справи ФОП [PERSON] 30.06.2022 року припинила свою підприємницьку діяльність, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, номер запису 2004800060002150101. Згідно зі статтею 609 ЦК зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною 8 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою. Відповідно до статті 52 ЦК ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Зокрема, відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК, статті 44 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі 6-125цс13, постанові Верховного Суду України від 9 серпня 2017 року у справі № 3-788гс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 12-113гс18. Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі, заробітна плата позивача у жовтні місяці 2021 року складала 6050 грн, у листопаді 2021 року - 6050 грн., у грудні 2021 по березень 2022 року - 6550 грн. Згідно табелю обліку використання робочого часу [PERSON] була відсутня на робочому місті з 24.02.2022 року по день звільнення 31.03.2022 року. Позивач була ознайомлена зі змістом заперечень відповідача та не надала доказів на спростування вказаної інформації. Враховуючи вказане, суд погоджується з запереченнями відповідача про той факт, що позивач з 24.02.2022 року по 31.03.2022 року була відсутня на робочому місті і тому заробітна плата відповідачем їй не нараховувалась є правомірним. Також не знайшло свого підтвердження факт находження трудової книжки у відповідача. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач вказувала, що при укладанні трудового договору з позивачем, відповідач керувався п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, згідно якої трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухари, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Доказів переданні трудової книжки відповідачу позивачем не зазначене. І тому, на користь з позивача з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 30767 грн 50 коп. (6050+6050+6550+6550+5567,5(з врахуванням кількості відпрацьованих днів)). При цьому суд зазначає, що у справах № 359/10023/16, № 523/14396/19, № 752/23602/20 Верховний Суд виснував, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом. Враховуючи зазначене, суд вважає, що заперечення відповідача щодо суми заборгованості з врахуванням відповідних платежів є помилковим та стягує суму у розмірі 30767 грн 50 коп. з утриманням з цієї суми установлених законодавством України податків та зборів. На підставі пункту 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин рішення в частині виплати заробітної плати за один підлягає негайному виконанню з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати. Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. На підставі статей 115-117, 235 КЗпП України,

Outcome: partial