Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що шлюб зареєстрований 22 червня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 728. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначила, що шлюбні відносини фактично припинені з лютого 2021 року, спільно не мешкають і не ведуть сумісне господарство, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, подальше сімейне життя і збереження родини неможливе. Ухвалою судді від 12.04.2023 провадження по справі відкрито та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка в судові засідання не з`являлася, про час дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 12.04.2023 позивачка надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Заперечень проти прийняття заочного рішення не зазначила ( а.с. 25). Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явився по невідомим причинам, хоча належно сповіщався про час і місце розгляду справи шляхом направлення поштою позовних матеріалів з ухвалою про відкриття провадження по справі за адресою зареєстрованого місця проживання, а також смс-повідомлень. Поштова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Доставка смс-повідомлень підтверджується довідками (а.с.23,26,32). Своїм правом на подання суду будь-яких заяв, клопотань чи пояснень, а так само можливого відзиву проти позову відповідач не скористався, тим самим зайнявши пасивну позицію. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вказане вище, на підставі ч.4 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача по наявним матеріалам у заочному порядку, про що 12.06.2023 постановлена ухвала. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 22 червня 2006 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 728, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 22.06.2006 тим же відділом (а.с.4), мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які мешкають з позивачкою (а.с. 5,6,10-12). На час розгляду справи сторонами не заявлено вимог про наявність майнового спору з приводу спільного подружнього майна та щодо визначення місця проживання дітей і їх утримання. \~ \~Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони з лютого 2021 року припинили шлюбно-сімейні відносини та спільно не мешкають і не ведуть спільне господарство. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання кожного з них продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.8 ст. 294 ЦПК України у рішенні про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Враховуючи те, що у позовних матеріалах немає відомостей про бажання позивачки змінити прізвище після реєстрації розірвання шлюбу, суд вважає доцільним залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~ У позові [PERSON] просила суд стягнути з відповідача понесені нею витрати з оплати судового збору за подання даного позову до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений нею за подання даного позову судовий збір в сумі 1073,60 грн, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «ПриватБанк» від 06.04.2023 (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved