Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь неустойку (пеню) за період прострочення із сплати аліментів у сумі 61 655 грн. 24 коп. та заборгованість згідно договором про виховання та утримання дітей в розмірі 5 398 грн. 28 коп. Позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 11.02.2022 було розірвано. За період подружнього життя в сторін народилися діти син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . 26.11.2021 між сторонами було укладено договір про виховання та утримання дітей, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №7330. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язується щомісячно сплачувати на рахунок позивача аліменти в розмірі 7 000 грн. Відповідач виконував покладені договором обов`язки щодо сплати аліментів. Проте, починаючи з лютого 2022 здійснював сплату аліментів нерегулярно та не в повному обсязі, що спричиняло періодичне виникнення заборгованості. У зв`язку з чим відповідно до ст. 196 СК України на нього покладено обов`язок зі сплати пені, що нараховується на кожний місячний платіж, сплату якого було затримано, у розмірі 1% його розміру, але не більше 100% простроченої виплати. Згідно з розрахунком позивача розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача становить 56 256 грн. 69 коп. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ст.178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Так, 17.05.2023 [PERSON] було надано відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у позові, посилаючись на те, що посилання позивача є необгрунтованими. Зокрема, відповідач вчасно та щомісячно сплачував аліменти, що передбачені укладеним між сторонами договором. Проте, в лютому 2022 року в зв`язку зі збройною агресією Росії проти України та повномасштабним вторгненням втратив роботу, а отже і можливість виплачувати аліменти. Проте, не дивлячись на відсутність постійного джерела доходу та складне матеріальне становище в період з березня по червень 2022 сплачував додаткові витрати на утримання дітей. З липня 2022 року відповідач влаштувався знову на роботу та виплатив всі суми аліментів, зокрема відповідний доказ наданий і позивачкою. Таким чином, на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача відсутня будь-яка заборгованість щодо виплати аліментів. Позивач своїм правом у відповідності до статті 179 ЦПК України не скористалася, відповідь на відзив не надала. Від сторін заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін не надійшло. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 11.02.2022 було розірвано /а.с. 17-19/. За період подружнього життя в сторін народилися діти син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] /а.с. 20-22/. 26.11.2021 між сторонами було укладено договір про виховання та утримання дітей /а.с. 23-26/. Відповідно до п. 2.1 договору, відповідач зобов`язується щомісячно сплачувати позивачу кошти на утримання дітей (аліменти) в сумі 7 000 грн. до досягнення ними повноліття, в рівних частках на кожну дитину, а саме по 2 333 грн. Сума аліментів не є фіксованою, а протягом всього строку їх сплати, щоквартально визначається з урахуванням коригування на індекс інфляції. Індекс інфляції встановлюється за офіційно оприлюдненою інформацією Державного комітету статистики України, але сума аліментів перераховується лише у разі настання факту відповідного перерахунку пенсії та заробітної плати. Відповідно до п. 2.3 батько має право просити відстрочку виплати грошів у випадку, коли з поважних обставин не може здійснити виплати на визначену договором дату. Предметом спору у даній справі є стягнення пені на нараховані аліменти на дитину у частині позовних вимог за період з листопада 2021 року по березень 2023. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. № 1404-VIII (в редакції, чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду. Згідно із ч. 3 ст. 71 цього Закону визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Відповідно до ст. 196 СК України у разі виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. Таким чином, стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Тобто стягнення пені, передбаченої абзацом 1 ч. 1 ст. 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо). Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Вище вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, згідно якого відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками. Як роз`яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосуванням судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. № 3 передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази відсутня винна поведінка щодо несплати заборгованості по аліментах, оскільки відповідач не ухилявся від виконання обов`язків по утриманню дитини, дані обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема відсутності нарахування заробітної плати та втрати роботи, пов`язаною з скрутним економічним становищем та початком повномасштабної війни в Україні, що свідчить про відсутність в нього умислу на ухилення від сплати заборгованості по аліментах. Крім того, відповідач по можливості, навіть не маючи постійного джерела доходу, здійснював періодичні часткові платежі щодо виплати коштів на дітей, на даний час заборгованість зі сплати аліментів погашена, а тому підстав для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у суду немає, відтак з цих підстав суд вважає, що позов до задоволення не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed