Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківства. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що громадянин України, [PERSON] , та громадянка України, [PERSON] , протягом 2019-2020 років перебували у стосунках. У лютому 2020 року [PERSON] дізнався від [PERSON] , що вона вагітна їх спільною дитиною. Перебуваючи в процесі будівництва будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що скоро народиться спільна дитина, [PERSON] пришвидшив його будівництво та ремонт з метою подальшого спільного проживання у ньому разом з [PERSON] та дитиною. Остання також брала активну участь у плануванні інтер`єру будинку. Ремонт тривав у період з березня по липень 2020 року, після чого, з початку липня, сторони почали проживати разом. Спільне проживання тривало менше місяця, та припинилось з ініціативи [PERSON] . Крім того, [PERSON] та [PERSON] у травні 2020 року було подано спільну заяву про реєстрацію шлюбу, заплановану на 17 червня 2020 року, до Оболонського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Однак, у зв`язку з виниклими непорозуміннями щодо організації подальшого сімейного життя, шлюб зареєстровано не було. З початку вагітності [PERSON] перебувала на обліку у Консультативно-діагностичному відділенні КНП «Київський міський пологовий будинок № 1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (жіночій консультації), однак пізніше було прийнято рішення про зміну медичного закладу та подальше народження дитини у Пологовому будинку №7 КНП «Перинатальний центр м. Києва». 18.10.2020 року у Пологовому будинку №7 КНП «Перинатальний центр м. Києва» у [PERSON] та [PERSON] народилася спільна дитина чоловічої статі. 21.10.2020 року позивач разом зі своєю матір`ю, а також разом з батьками та бабусею [PERSON] , були присутні на виписці останньої та спільної дитини сторін з Пологового будинку № 7 м. Києва. В період часу з народження спільної дитини до кінця листопада [PERSON] з власної ініціативи обмежувала спілкування з позивачем виключно засобами телефонного зв`язку, відмовлялась від особистих зустрічей. Позивач посилався також на те, що протягом всього часу перебування сторін у стосунках, та навіть після їх фактичного припинення з ініціативи відповідача, [PERSON] надавав кошти на утримання як [PERSON] особисто, так і спільного сина сторін після його народження, піклувався про відповідача у період вагітності. Також позивач зазначав, що оскільки матір`ю дитини умисно не надавалась інформація щодо факту реєстрації народження спільного сина, яка відповідно до норм чинного законодавства має відбуватись за заявою та у присутності обох батьків, [PERSON] вважав, що [PERSON] не зареєструвала народження дитини у встановленому законом порядку в органах державної реєстрації актів цивільного стану. Вказував, що після народження дитини [PERSON] повністю припинила спілкування з позивачем, що унеможливило спілкування [PERSON] з його сином, а також отримання будь-якої інформації щодо спільної дитини, чим грубо порушила законні права та інтереси батька дитини, [PERSON] . На підставі вказаного, в провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебувала справа №756/9112/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства. В межах вказаної судової справи позивач отримав доступ до ряду документів, які послугували підставою для звернення з даним позовом. Зокрема, свідоцтво про народження містить інформацію, що [PERSON] народився [INFO] , про що Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 24 грудня 2020 року складено відповідний актовий запис №3478. Батьками дитини, відповідно до даного свідоцтва про народження, є [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказував, що заява [PERSON] , датована 07 вересня 2021 року, зокрема, містить відомості про те, що [PERSON] записаний як батько у свідоцтві про народження малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Вказане відбулось на прохання матері дитини, [PERSON] . Водночас, [PERSON] визнає, що не є біологічним батьком малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] . Позивач вважав, що оскільки він є біологічним батьком дитини, має нагоду забезпечити сина матеріально, бажає його виховувати, цікавиться його подальшою долею, задоволення позову вбачається доцільним та таким, що відповідає інтересам малолітнього, у зв`язку з чим необхідно визнати [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , та внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Також позивач вважав, що позовну заяву подано з дотриманням позовної давності, передбаченої ч. 2 ст. 129 СК України, позаяк на момент народження дитини позивач не знав та не міг дізнатись про порушення свого права на батьківство. Актовий запис про народження сина складено 24 грудня 2020 року, а батьком зазначено [PERSON] . Саме з цього моменту, на думку позивача, починається відлік позовної давності, адже внесення даних іншої особи як батька дитини і стало фактом порушення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. До того ж, копію свідоцтва про народження дитини позивачем було отримано в межах розгляду справи №756/9112/21, датою надходження позову є 10.06.2021 року. Під час розгляду справи позивачем надавались пояснення, відповідно до яких поштовим відправленням №0316412194958 на адресу відповідача-2, [PERSON] , було надіслано копію клопотання про приєднання доказів, поданого до суду 19 лютого 2023 року. Вказане клопотання містить, серед іншого, інформацію щодо номеру справи, складу учасників справи та предмета спору. Вказане поштове відправлення, відповідно до інформації з веб-сайту АТ «Укрпошта», було вручене 09 березня 2023 року. Відтак, позивач вважав відповідача-2, [PERSON] повідомленою щодо перебування у провадженні Оболонського районного суду міста Києва справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання батьківства. Також позивач пояснив, що відповідач-1, [PERSON] , як особа, що на даний час записана батьком дитини, звернувся з заявами до Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації. В заяві до Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації Куркан Д.В. просив: 1.Встановити адресу перебування дитини, [PERSON] , який народився [INFO] . 2.Здійснити візит за адресою перебування дитини, [PERSON] , який народився [INFO] , за наслідками якого скласти Акт обстеження житлово-побутових умов. 3.Встановити, чи перебуває [PERSON] , [INFO] , під наглядом сімейного лікаря/педіатра (чи заключена відповідна декларація та з яким саме лікарем). Також [PERSON] було подано запит до Адміністрації Державної прикордонної служби України з вимогою повідомити, чи перетинав малолітня дитина, громадянин України [PERSON] , [INFO] , кордон України та/або кордон з непідконтрольною територією, у супроводі будь-яких осіб. Згідно з відповіддю Адміністрації Державної прикордонної служби України, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями громадянином України [PERSON] , [INFO] , у період з 17.01.2018 по 17.01.2023 (станом на 13:30) в базі даних не виявлено. Службою у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації за результатами опрацювання заяви від 26.12.2022 № 10413/K-494 повідомлено, що працівниками Служби було здійснено візит до матері дитини, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , але двері ніхто не відкрив. За інформацією КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Оболонського району м. Києва від 03.01.2023 №1552-6, декларація на медичне обслуговування малолітнього [PERSON] , [INFO] з лікарями Центру не заключено. Матір дитини, [PERSON] було запрошено до Служби у справах дітей та сім?ї, з метою з?ясування обставин, викладених у заяві та проведення профілактично-виховної бесіди. Але на запрошення вона не з?явилась. Виходячи з вищевикладеного, з метою встановлення місця проживання [PERSON] , [INFO] , пораджено звернутися до правоохоронних органів. Відтак, [PERSON] вимушений був звернутись до Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві з заявою про встановлення місцезнаходження малолітньої дитини. Від відповідача [PERSON] надійшла заява, якою він позов та обставини, викладені на його обґрунтування, визнав у повному обсязі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Просив розглядати справу за його відсутності. Пізніше надав пояснення, відповідно до яких наприкінці 2020 року [PERSON] звернулась до нього з проханням внести відомості щодо [PERSON] як батька її дитини, [PERSON] , який народився [INFO] . На момент внесення цих відомостей до свідоцтва про народження дитини ( [INFO] ), [PERSON] знав та був впевнений в тому, що не є біологічним батьком вказаної дитини. Після реєстрації народження дитини, [INFO] між [PERSON] і [PERSON] було заключено нотаріально посвідчений договір про проживання та виховання дитини, відповідно до якого дитина проживає з матір`ю, і вона одноособово без окремого погодження самостійно вирішує усі питання життя дитини, в тому числі виїзду за кордон на необмежений строк та навіть щодо виходу з громадянства України та прийняття громадянства іншої держави. Вважав, що батьком дитини є позивач, [PERSON] . В судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, подали до суду заяву з проханням розглядати справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі до судового засідання не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Третя особа до судового засідання не з`явилась, уповноваженого представника не направила, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Суд нагадує, що роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України"). Суд нагадує, що це роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (Рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010). З огляду на положення ст. ст. 2, 12, 13, 81 ЦПК України, якими в цивільному судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому суд вважає за можливе розглядати справу за наявними у ній матеріалами, з урахуванням висловлених учасниками процесу позицій. Суд також зауважує, що з метою забезпечення особистої участі відповідачів неодноразового розміщувались оголошення про виклик через сайт Судової влади України ( 29.03.2023, 24.04.2023, 09.05.2023 рр.) з дотриманням вимог ст. 128 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову. Судом встановлено, що 24 грудня 2020 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено актовий запис №3478 про народження [PERSON] , матір`ю якого зазначено [PERSON] , а батьком [PERSON] . Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Так, згідно ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Відповідно до ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 129 СК України, особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. Згідно до п. 9 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та у відповідності до положень ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. В пункті 13 вказаної Постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Преамбула та ст.ст.7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов`язків по вихованню дітей. В рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» (п. 54) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо визначення кращих інтересів дитини полягає у наступному: підтримання зв`язків із сім`єю є в кращих інтересах дитини, крім випадків, коли сім`я виявляється явно неналежною або не функціонуючою; розвиток дитини в безпечному і надійному оточенні, яке дійсно функціонує, є в кращих інтересах дитини (Справа «М.С. проти України», № 2091/13, § 76, ЄСПЛ, від 11 липня 2017 року). В ст. 134 СК України законодавець закріпив порядок внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства. Так, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Аналогічні положення містять і Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5. Зокрема, відповідно до п. 2.13.1 зазначених Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є в тому числі і рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно п. 2.16.4 Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №756/16749/21 призначено судово-медичну (генетичну) експертизу методом ДНК аналізу, проведення якої доручено експертам Київського Бюро судово-медичної експертизи (03141, м.Київ, вул.Докучаєвська, 4). На вирішення експертів по проведенню судово-медичної (генетичної) експертизи методом ДНК аналізу поставлено питання: 1) Чи є [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] , виданий Дніпровським РВ ГУДМС України в місті Києві 04 червня 2015 року, РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 червня 2012 року, РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] )? Відповідно до наявних у матеріалах справи копії накладної №59000857361123, роздруківки сайту «Нової пошти» щодо отримання посилки №59000857361123 та детального трекінгу посилки №59000857361123, про проведення експертизи на виконання даної ухвали відповідача [PERSON] було повідомлено шляхом надіслання їй виклику до експертної установи для відібрання біологічних зразків. Відтак, відповідачу достовірно було відомо про призначення даної експертизи, оскільки вона була повідомлена про час та місце проведення експертизи. Однак, [PERSON] разом з дитиною [PERSON] у визначений час до експертної установи не прибули, що унеможливило відібрання біологічних зразків та проведення експертизи. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року у справі №756/16749/21 призначено повторну судову генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського Бюро судово-медичної експертизи (03141, м.Київ, вул.Докучаєвська, 4). Однак, [PERSON] разом з дитиною [PERSON] у визначений час до експертної установи не прибули, що знов унеможливило відібрання біологічних зразків та проведення експертизи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 Цивільного процесуального кодексу України суд призначає експертизу у справі для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з нормами ч. ч. 1 - 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 12, ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі № 645/1098/18 зазначено, що при вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Європейський суд з прав людини зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини. Його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року). У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 399/1029/15-ц вказано, що експертиза ДНК, або молекулярно-генетична експертиза, призначається у цивільних справах з метою формування доказової бази. Об`єктом молекулярно-генетичного дослідження є ядерна ДНК (ДНК, розташована в ядрі клітини), отримана з крові, слини, букального та іншого епітелію, волосся (за наявності волосяного фолікула), а також часток тканин і органів людини. Для визначення спірного батьківства необхідна присутність ймовірного батька і дитини для проведення забору вихідного біологічного матеріалу. За відсутності біологічного матеріалу хоча б однієї зі сторін провести дослідження неможливо. Згідно з частиною четвертою, п. п. 3 - 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У ч. 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З аналізу ч. 1 ст. 109 ЦПК України (зміст якої наведено вище) слідує, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні. Аналогічні висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 676/1503/19. Відтак, вирішальним є факт того, що [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про призначення ухвалою суду судової молекулярно-генетичної експертизи у даній справі, проведення якої доручено експертам Київського Бюро судово-медичної експертизи, та була повідомлена про необхідність прибути до експертної установи, не прибула на проведення такої експертизи сама і не забезпечила прибуття на експертизу дитини [PERSON] , для здачі зразків дитини, необхідних для виконання дослідження, і у зв`язку з цим відбір об`єктів біологічного походження для проведення експертизи від дитини не відбирався. Дані обставини варто розцінювати як неналежне (недобросовісне) виконання відповідачем своїх процесуальних обов`язків та невжиття заходів для спростування вимог та доводів позову, якщо вона такі заперечує. Вказані обставини щодо цінності як доказу у справах про визнання батьківства висновку судово-генетичної експертизи є загальновідомими та очевидно були зрозумілі відповідачу, яка є повнолітньою дієздатною особою. Так, внаслідок процесуальної поведінки відповідача [PERSON] , ігнорування та перешкоджання проведенню судової молекулярно-генетичної експертизи у даній справі, відсутності біологічних зразків, проведення призначеної судом генетичної експертизи фактично стало неможливим. Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість явки [PERSON] разом з малолітньою дитиною для здачі зразків, необхідних для проведення судово-генетичної експертизи, не надано. З огляду на наведене, суд вважає за можливе застосувати норми ч. 1 ст. 109 ЦПК України та визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена. Таким чином, встановленим є факт, що [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] , виданий Дніпровським РВ ГУДМС України в місті Києві 04 червня 2015 року, РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ) є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15 червня 2012 року, РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] ). Судом встановлено та підтверджується доказами, наявними у матеріалах справи, а саме протоколами опитування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що [PERSON] та [PERSON] перебували у стосунках у період 2019-2020 рр., чекали на спільну дитину, та протягом певного часу проживали разом у будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] утримував [PERSON] , робив ремонт у власному будинку для подальшого спільного проживання сім`ї з дитиною. Вказане також підтверджується скріншотами (знімками з екрану телефону [PERSON] ), заявами свідків [PERSON] , [PERSON] , довідками про рух коштів від 25.05.2021 № QEVR-20210525-153677; від 25.05.2021 № QEVR-20210525-153678; випискою по операціям на рахунки від 24.05.2021; роздруківкою декларації, поданої 09.04.2020 року громадянкою України, [PERSON] , наявними у матеріалах справи. Дані покази та пояснення щодо вказаних обставин є детальними, послідовними та узгоджуються між собою, а також письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] та наведеними вище письмовими доказами, а тому, на думку суду, заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст. 263 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи судове рішення, суд бере до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що суду надано достатньо доказів, які підтверджують батьківство [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] , суд вважає, що позов є обґрунтованим та доведеним, в зв`язку з чим підлягає задоволенню.

Outcome: approved