Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

Описова частина Суть первісного та зустрічного позову В провадженні суду перебуває вищевказана цивільна справа за первісним позовом адвоката Шемет Ігоря Олеговича, який діє від імені та в інтересах [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом адвоката Мірошниченко Марини Володимирівни, яка діє від імені та в інтересах [PERSON] - до [PERSON] про поділ майна подружжя. Первісний позивач звернувся до суду 15 вересня 2023 року з позовною заявою про поділ майна подружжя, в подальшому збільшував позовні вимоги, частково відмовлявся від позовних вимог та частково визнавав їх. В обґрунтування свої останньої позиції зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому у шлюбі. Під час спільного проживання придбали рухоме та нерухоме майно, яке наразі позивач бажає поділи наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку нежитлового приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; В частині позовних вимог про поділ транспортного засобу VOLKSWAGEN, модель POLO, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 1199 куб.см, повна маса 1420 кг., номер шасі (кузова рами): [NUMBER] позивачем заявлено відмову. Відповідач по первісному позову, позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду 28 листопада 2022 року та в подальшому змінивши предмет зустрічного позову зазначила, що бажає поділити спільне майно,яке набути протягом шлюбу наступним чином: нерухоме майно - нежитлового приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , легковий автомобіль Volkswagen, модель Tiguan, н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску, легковий автомобіль Volkswagen, модель Polo, н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску - об`єктами спільної часткової власності подружжя [PERSON] , з визначенням, що частка кожного становить 1/2 В порядку поділу майна подружжя припинити право власності на вказане вище майно та визнати: за позивачем за зустрічним позовом [PERSON] право власності на н нерухоме майно - нежитлового приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також право власності на легковий автомобіль Volkswagen, модель Polo, н.з. [NUMBER] , 2012 року випуску; за відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] визнати право власності на легковий автомобіль Volkswagen, модель Tiguan, н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску. Рух по справі Аргументи учасників Розгляд справи відбувається в порядку загального позовного провадження. Сторони в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Первісний позивач [PERSON] в особі свого представника адвоката Шемета І.О. просив суд розглядати справу у його відсутність та частково визнав позовні вимоги за зустрічним позовом, в частині визнання за ним право власності на легковий автомобіль Volkswagen, модель Tiguan, н.з. [NUMBER] , 2013 року випуску. Адвокат Бурлаченко С.Ю., який діє від імені та інтересів [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, додатково зазначив позицію свого клієнта, а саме, що [PERSON] не заперечує, що при поділі майна, автомобіль Volkswagen, модель Tiguan, н.з. [NUMBER] залишився у власності її чоловіки з урахуванням залишення у 100 відсотковій власності [PERSON] нерухоме майно - нежитлового приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Фактичні обставини справи встановлені судом Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який укладений 05.10.2013 р. в Довгинцівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану було зроблено відповідний актовий запис № 545 (т.1 а.с. 5). Під час спільного проживання однією сім`єю у сторін народився син - [PERSON] [INFO] що підтверджується свідоцтвом про народження, виданими Тернівським районним у м. Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1 а.с.6). Сторонами в період шлюбу 29 березня 2016 року було придбано транспортний засіб VOLKSWAGEN, модель POLO, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 1199 куб.см, повна маса 1420 кг, номер шасі (кузова рами): [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ МВС №1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області на ім`я [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (т.1 а.с.85). 09 листопада 2018 року [PERSON] зареєстрував на себе транспортний засіб Volkswagen, модель Tiguan, 2013 року випуску з видачею номерних знаків [NUMBER] та свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] (т.1 а.с.147). Також у період шлюбу, а саме 28 квітня 2021 р. сторонами було придбано нерухоме майно - нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 198,0 кв.м., яка була зареєстрована за Відповідачем - [PERSON] (а.с.7-8). 28 березня 2023 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано (т.2 а.с.1). Кожна із сторін надала до суду докази про наявність доходу в результаті своєї трудової діяльності. Судом досліджено та встановлено, що зустрічний позивач по справі [PERSON] має стабільний дохід, сплачує податки, вносить чергові платежі по кредитній лінії. Зокрема загальна сума доходу останньої за період з 2018 року по 2021 рік становить 3 212 938 грн. Загальний дохід чоловіка, [PERSON] за період з 2019 року по 2022 рік становить 2 135 781 грн. Також судом встановлено, що сторони у справі придбали будинок у с. Вільне, є його співласниками, вимоги щодо його поділу не заявлені. Мотивувальна частина Позиція суду та застосовані норми права Даний позов виник із сімейних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1, ч.4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної подружжя на майно, підлягає встановленню не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто, встановленню підлягає джерело коштів, за які було придбано майно. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України). Тобто, у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частина третя статті 70 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Враховуючи, що сторонами у справі ставиться питання про поділ транспортних засобів, суд зазначає, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Висновок Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни). Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц). Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку аргументам та запереченням сторін у справі, врахувавши письмові докази, надані сторонами, на підставі ст. 60, 61 СК України, ст. 368 ЦК України суд вважає, що під час спільного проживання майно, яке придбано сторонами є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин нежитлове приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; транспортний засіб VOLKSWAGEN, модель POLO, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 1199 куб.см, повна маса 1420 кг., номер шасі (кузова рами): [NUMBER] ; транспортний засіб Volkswagen, модель Tiguan, 2013 року випуску з видачею номерних знаків [NUMBER] та свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] - є спільним майном подружжя - сторін у справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року, справа № 209/3085/20 зроблено наступні висновки щодо застосування норм права (при поділі неподільних речей, якими є транспортні засоби): приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. У цій справі сторони не заявляли вимог щодо компенсації часток у разі припинення права власності на спірні транспортні засоби, натомість сторони намагалися досягнути шляхом переговорів домовленості щодо розподілу транспортних засобів, у зв"язку із чим суд надавав час для подання відповідних заяв чи укладання мирової угоди. Під час судового розгляду первісний позивач подав заяву про відмову від поділу транспортного засобу VOLKSWAGEN, модель POLO, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 1199 куб.см, повна маса 1420 кг, номер шасі (кузова рами): [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ МВС №1243 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області на ім`я [PERSON] . У свою чергу, відповідач за первісним позовом подала заяву про відмову від позову в частині поділу транспортного засобу Volkswagen, модель Tiguan, 2013 року випуску з видачею номерних знаків [NUMBER] та свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , зареєстрованого за [PERSON] , за умови визнання за нею права власності на все нерухоме майно. Згода щодо поділу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] сторонами не досягнуто. Як встановлено із матеріалів справи, заявляючи зустрічні позовні вимоги про припинення права спільної власності на спірне нерухоме майно, а в подальшому визнання права власності за [PERSON] , остання посилається на те, що оціночна вартість легкового автомобіля Volkswagen, модель Tiguan, н.з. [NUMBER] , який залишився у користуванні чоловіка [PERSON] становить 436 000 грн. Натомість оціночна вартість автомобіля, який залишився у власності та користуванні дружини становить 255 990 грн. При цьому вартість нерухомого майна відносно якого сторони не дійшли згоди - 158 400 грн, тобто, автомобіль, який залишився у власності чоловіка є дорожчим, ніж авто і нерухоме майно яке має залишитись у володінні дружини. Суд враховує, що залишення неподільної речі у спільній власності одного із подрвужжя, не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Враховуючи заяву первісного позивача про відмову від поділу транспортного засобу VOLKSWAGEN, модель POLO, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 1199 куб.см, повна маса 1420 кг, номер шасі (кузова рами): [NUMBER] , а так само і вартість транспортних засобів, суд вважає за доцільне рухомі неподільні речі поділити між сторонами наступним чином. транспортний засіб VOLKSWAGEN, модель POLO, 2012 року випуску, державний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 1199 куб.см, повна маса 1420 кг., номер шасі (кузова рами): [NUMBER] - залишити у власності [PERSON] . - транспортний засіб Volkswagen, модель Tiguan, 2013 року випуску з видачею номерних знаків [NUMBER] та свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] , - залишити у власності [PERSON] що буде відповідати вимог розумності, справедливості та доцільності. В частині вимог щодо поділу нерухомого майна, суд зазначає наступне. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно - нежитлова будівля, розташована за адресою: [ADDRESS] набуте сторонами під час перебування у шлюбі, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Жодна із сторін не надала докази, що спірне майно було придбано за особисті кошти, тому суд приходить до висновку, що спірна нежитлова будівля набута за спільні сімейні кошти. Судом враховано доходи кожної із сторін, тому останні в результаті своєї трудової діяльності обидва мали фінансову спроможність здійснювати відповідні витрати на придбання спірного нерухомого майна. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 січня 2022 року по справі № 646/7463/16-ц, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Відповідач за первісним позовом [PERSON] також отримала дохід від продажу нерухомого майна 28.09.2018 року 1/2 частки квартири за яку остання виручила 24 950 грн, доказів, що кошти були витрачені не на потреби сіс"ї сторона первісного позивача не спростувала. Зустрічний позивач по справі [PERSON] має стабільний дохід, сплачує податки, вносить чергові платежі по кредитній лінії. Зокрема загальна сума доходу останньої за період з 2018 року по 2021 рік становить 3 212 938 грн. Загальний дохід чоловіка, [PERSON] за період з 2018 року по 2022 рік становить 2 135 781 грн. Сторони у справі мають спільну дитину - [PERSON] [INFO] . При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Судом встановлено, що [PERSON] оформлені договори оренди земельної ділянки, на яких розташоване нежитлове приміщення, остання здійснює оплату комунальних послуг, що не спростовано пзивачем за первісним позовом, однак і не спростовує презумпцію належності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідач за первісним позовом продала належне їй нерухоме майно перед придбанням спірного об"єкту нерухомого майна (Т.є 2, а.с. 12-31). Також встановлено, що відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] має більш суттєвий дохід за період з 2018по 219 рік, аніж [PERSON] , навіть в період народження дитини (2018 рік). Таким чином, враховуючи що відповідачем за первісним позовом надано суду докази на спростування презумпції рівності часток подружжя у справі спільної власності, а суд вважає про наявність підстав для відхилення від рівності часток у праві спільної сумісної власності. За таких обставин, за в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку нежитлового приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частку нежитлового приміщення, загальною площею 198,00 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; Щодо судових витрат Судові витрати суд стягує з кожної сторони відповідно до вимог ст. 141 ЦПЦ України пропорційно задоволених вимог. При цьому, враховує, що позивач за первісним позовом [PERSON] поніс судові втрати по сплаті судового збору у загальній сумі 4143,90 грн, а позивач за зустрічним позовом поніс витрати по сплаті судового збору у загальній сумі 1584,00 грн.

Outcome: partial