Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

12.05.2021 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору дарування від 02.12.2019 року [PERSON] та [PERSON] набули право власності по частині житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . В подальшому 26.02.2021 року на підставі договору дарування частини житлового будинку за реєстраційним номером № 274 від 26.02.2021 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , позивач набув у власність частини житлового будинку за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1975029032224, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На момент подання позовної заяви позивач володіє частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Решта частини вище зазначеного будинку належить [PERSON] . На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області по справі № 369/8132/16 від 18.01.2017 року було скасовано державний акт на право приватної власності на землю виданий [PERSON] 26.10.2002 року за адресою: [ADDRESS] . Як стало відомо позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 95 від 29.01.2020 року та свідоцтва про право на спадщину № 100 від 29.01.2020 року, які були видані приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 35237300 від 29.01.2020 року, про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки площею 0,0487 га, кадастровий номер 3222485901:01:013:0043 та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 35237247 від 29.01.2020 року, про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на частину земельної ділянки площею 0,0487 га, кадастровий номер 3222485901:01:013:0043. Разом із тим із відомостей із ДЗК вбачається, що земельна ділянка площею 0,0487 га, кадастровий номер 3222485901:01:013:0043 розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що вище зазначені свідоцтва про спадщину були видані на підставі державного акту, який був скасований рішенням суду. Проте позивач зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 23.02.2021 року у справі № 369/8132/16 було скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.01.2017 року. Оскільки, станом на сьогоднішній день особа на ім`я якої було видано оскаржу вальний акт, а саме [PERSON] помер, даний позов пред`являється до його правонаступників, а саме [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що 24.11.2015 року Дарницький районний суд м. Києва постановив постанову, якою визнав протиправним рішення № 182 виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.06.1997 року в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,05 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за [ADDRESS] , так як зазначене рішення прийняте в порушення ч. 5 ст. 17, ст. 30 Земельного кодексу УРСР, оскільки виконавчий комітет не врахував інтересів інших співвласників домоволодіння і землекористувачів та передав 26.06.1997 року [PERSON] , як власнику частини домоволодіння по [ADDRESS] (приватна спільна часткова власність), безоплатно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель розміром 0,05 га за вказаною адресою. Також рішення порушує право співвласників на вільне користування та розпорядження належною їм часткою вказаного домоволодіння. На підставі вище наведеного, позивач просив суд визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю виданий [PERSON] 26.10.2002 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1982. 14.05.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі. Призначено підготовче провадження у справі. 17.06.2021 року від представника відповідача 1 [PERSON] адвоката Жданової М.О. до суду надійшов відзив, у якому вона зазначила, що відповідач заперечує проти задоволення позову з наступних підстав. Так, представник відповідача 1 вказує, що позивач у поданому позові посилається на те, що постановою Дарницького районного суду м. Києва по справі № 753/7368/15-а від 24.11.2015 року встановлені обставини, що не потребують доказування. Але варто зазначити, що позов у даній справі був поданий у квітні 2015 року, тоді як [PERSON] помер [INFO] . Таким чином, вказаний позов був поданий після смерті [PERSON] та майже через 18 років після прийняття рішення Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.06.1997 року № 182. Крім того, залишається не зрозумілим на яких підставах [PERSON] та [PERSON] успадкували малогабаритний житловий будинок під літерою «Б», сараї під літерами «Д», «Ж», сараї під літерами «З», «К», прибудови під літерами «В», «И», вбиральні під літерами «Г», «Л», лазні під літерою «Е», погреб під літерою «М», колодязь під літерою «І», тоді як до їх будівництва ні [PERSON] та [PERSON] , ні їх спадкодавці відношення не мали. Це підтверджується рішенням виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 74 від 22.02.2002 року, яким узаконенно самовільно проведене будівництво [PERSON] . Також ці обставини підтверджуються відповідними актами, протоколом про самовільне будівництво будинків або споруд № 23 від 13.02.2002 року, постановою про накладення штрафу від 13.02.2002 року № 23 та відповідним висновком архітектора від 20.02.2002 року. В технічному паспорті на житловий будинок зазначено, що відповідні надвірні будівлі та споруди узаконенні саме на підставі рішення виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 74 від 22.02.2002 року. Крім того зазначила, що ще 31.12.1975 року [PERSON] було виділено 0,05 га з садиби його батька [PERSON] , що підтверджує відповідний акт, а 30.12.1976 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини будівлі з відповідною частиною надвірних будівель. Саме на виділеній йому частині земельної ділянки [PERSON] і побудував малогабаритний житловий будинок під літерою «Б», сараї під літерами «Д», «Ж», сараї під літерами «З», «К», прибудови під літерами «В», «И», вбиральні під літерами «Г», «Л», лазні під літерою «Е», погреб під літерою «М», колодязь під літерою «І». 07.09.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено витребувати в управління у Бучанському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області копії технічної документації із землеустрою та проекту землеустрою (в тому числі, але не виключно з погодженням меж земельної ділянки), щодо наданої [PERSON] земельної ділянки у приватну власність за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер: 3222485901:01:013:0043; цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка); площа земельної ділянки 0,0487 га). 01.12.2021 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено визнати обов`язковою явку в судове засідання відповідача 3 голову Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області [PERSON] . 27.07.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області постановлено визнати обов`язковою явку в судове засідання відповідача 3 голову Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Кудрика Олеся Тимофійовича. 01.03.2023 року представник відповідача 3 Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області - Тимошенко П.О. через канцелярію суду зареєстрував відзив на позовну заяву, в якому крім хронології подій/дій у справі, зазначив, що в процесі розгляду справи відповідачем 1 було заявлено клопотання про визнання явки відповідача 3 обов`язковою та надання відзиву або пояснень по справі. У відповіді відповідача 3 на запит представника відповідача 1, яка наявна в матеріалах справи, вже зазначалось, що крім записів у земельно-шнуровій книзі, документи на підставі яких був виданий державний акт на право приватної власності на [PERSON] відсутні. Також відзначив, що у своїй відповіді від 20.01.2021 року на адвокатський запит представника відповідача 1 ГУ Держгеокадастру у Київській області рекомендувало, що для отримання запитуваної документації можливо звернутись до розробника запитуваної документації із землеустрою. У вище вказаній відповіді зазначалось, що документація розроблена ДП "Київський інститут землеустрою". Однак з матеріалів справи не можливо встановити чи звертався відповідач до розробника з відповідними запитами. З огляду на вище викладене представник відповідача 3 просив суд прийняти цей відзив та врахувати його при розгляді даної справи. 18.05.2023 року представником відповідача 1 [PERSON] адвокатом Ждановою М.О. через канцелярію суду зареєстровано заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначила, що вважає, що позивач звертаючись до суду з даним позовом фактично здійснює перегляд рішення по справі № 369/8132/16 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право власності на землю. Тому просила застосувати позовну давність, а також врахувати принцип правової визначеності, та відмовити у задоволенні позову. 30.03.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. 21.06.2023 року представником відповідача 1 [PERSON] адвокатом Ждановою М.О. через канцелярію суду зареєстровано додаткові пояснення у справі, в яких остання зазначила, що в своєму позові представник позивача посилається на те, що постановою Дарницького районного суду м. Києва по справі 753/7368/15-а від 24.11.2015 року встановлені обставини, що не потребують доказування та просить визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] 26.10.2002 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1982. Але постановою Дарницького районного суду м. Києва по справі 753/7368/15-а від 24.11.2015 року визнано протиправним рішення № 182 виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.06.1997 року в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0.05 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за [ADDRESS] , тоді як земельна ділянка, передана за державним актом, який просить визнати недійсним позивач розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того в державному акті, який позивач просить визнати недійсним, в описі меж зазначено, що дана житлова ділянка межує з землями [PERSON] (спадкоємці якої і звернулися до Дарницького районного суду у м. Києві з позовом у справі № 753/7368/15-а), тобто межі земельної ділянки були узгоджені. Крім того, як вбачається з копії договору дарування частини житлового будинку від 26.02.2021 року за № 274, яку надано позивачем разом з позовною заявою, відповідно до п. 1 даного договору частина будинку, що відчужується, знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та відповідно до п. 4 даного договору, знаходиться на земельній ділянці площею 0,0107 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3222485901:01:013:5010, тоді як земельна ділянка, яка належить відповідачу 1 та відповідачу 2 має кадастровий номер 3222485901:01:013:0043, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.01.2020 року № 100. Тобто майно позивача знаходиться на іншій земельній ділянці, ніж та що належить відповідачу 1 та відповідачу 2. Таким чином, права позивача жодним чином не порушуються, і відсутні підстави для задоволення позову і визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] 26.10.2002 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1982. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача 1 просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Відповідач 1 [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача 1 [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, просила суд у задоволенні позову відмовити. Відповідач 2 [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Представник відповідача 3 Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Тимошенко П.О. в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до п. 1 договору дарування частини житлового будинку від 26.02.2021 року за № 274, де обдарованим виступає позивач [PERSON] , частина будинку, що відчужується, знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4 даного договору, знаходиться на земельній ділянці площею 0,0107 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3222485901:01:013:5010. Крім того встановлено, що оскаржуваний Державний акт на право приватної власності на землю, виданий [PERSON] (спадкодавець відповідача 1 та відповідача 2) 29.06.1997 року № 182 стосується передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,0487 га. Земельна ділянка розташована на території [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Згідно наданого позивачем витягу з ДЗК встановлено, що земельна ділянка за адресою 135а має кадастровий номер 3222485901:01:013:0043. Крім того, даний факт також підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.01.2020 року № 100 та № 95. Постановою Дарницького районного суду м. Києва по справі 753/7368/15-а від 24.11.2015 року визнано протиправним рішення № 182 виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.06.1997 року в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0.05 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель за [ADDRESS] , тоді як земельна ділянка, передана за державним актом, який просить визнати недійсним позивач розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 126 ЗК України (в редакції яка діяла на час видачі оскаржуваного державного акту) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 152\~ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Згідно ч. 1 ст. 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», визначений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів і не довів, що відповідачі порушують його права, врахувавши вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо заяви представника відповідача 1 щодо застосування строку позовної давності суд вважає за потрібне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Проте, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до відповідача у спорі. Так як у задоволенні позовних вимог судом відмовлено по суті спору, питання щодо застосування позовної давності судом не вирішується. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову\~на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову\~на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed