Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про нецільове використання аліментів. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач є донькою відповідачів по справі. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2013 року з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання позивача у розмірі 1000,00 грн. щомісячно. На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.06.2021 року стягнуто аліменти в розмірі 2000,00 грн., щомісячно починаючи з 29.01.2021 року на час навчання і до досягнення позивачем 23 річного віку за умови продовження навчання. Батько добросовісно виплачував аліменти. Проте, матір`ю позивача - [PERSON] аліменти завжди використовувались не за цільовим призначенням, а на свої потреби, для власного задоволення. Ситуація незмінна і на сьогодні, що зумовило позивача звернутися до суду із вказаним позовом. На підставі викладеного, позивач просить визнати суму 25892,87 грн. заборгованості по сплаті аліментів такою, що належить позивачу та зобов`язати відповідача [PERSON] перерахувати їх на рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк». Припинити стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти за виконавчим листом № 754/1561/21 від 11.06.2021 року Деснянського районного суду м. Києва, шляхом скасування виконавчого листа. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.04.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання вказаної ухвали позивачем подана заява про усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач, заперечуючи позовну заяву подала відзив. Проте ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2023 року, поданий відзив повернуто відповідачу без розгляду на підставі ч. 4, 5 ст. 178, ч. 4 ст. 183 ЦПК України, оскільки до відзиву не долучено докази виконання відповідачем вимог п. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України. В судовому засіданні позивач подану позовну підтримала, просила задовольнити з викладених підстав. Відповідач проти задоволення позову заперечувала, просила у задоволенні позову відмовити. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність через стан здоров`я. З позовними вимогами погоджується та просить задовольнити. Вислухавши вступне слово, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 18.06.2021 року головним державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 754/1561/21 від 11.06.2021 року виданого Деснянським районним судом м. Києва. З вказаної постанови вбачається, що з боржника [PERSON] стягнуто на користь стягувача [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої доньки [PERSON] в розмірі 2000,00 грн. щомісячно починаючи з 29.01.2021 року на час навчань і до досягнення [PERSON] 23 річного віку за умови продовження навчання. Відповідно до положення ст. 186 СК України Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Як вбачається з позовної заяви, із позовом про нецільове використання аліментів звернувся не платник аліментів, згідно ч. 2 ст. 186 СК України, а донька боржника, особа на утримання якої рішенням суду стягнуто аліменти в розмірі 2000,00 грн. Крім того, суд звертає увагу на те, що звернення до органу опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів щодо нецільового використання коштів відсутні. Письмові матеріали справи всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не містять доказів нецільового використання аліментів стягувачем. Долучені до позовної заяви копії світлин з соціальних мереж, не є належними, допустимими, достовірними доказами нецільового використання стягувачем аліментів. Позовна вимога про визнання заборгованості по сплаті аліментів у сумі суми 25892,87 грн. такою, що належить позивачу не може бути задоволена, оскільки заявлена позивачем сума не підтверджена доказами по справі в порядку ст.ст. 76-88 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed