Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

у жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення. Позовні вимоги мотивував тим, що він та [PERSON] , [PERSON] є співласниками (по 1/3 частині кожний) квартири [ADDRESS] . В обґрунтовування своїх позовних вимог вказав, що у спільній частковій власності його, [PERSON] та [PERSON] (по 1/3 частині кожного) перебуває квартира [ADDRESS] , загальною площею 55,3 м2, відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 11.09.2001 року, виданого на підставі рішення органу приватизації Московської райдержадміністрації міста Києва від 11.09.2001 року №25824. Вказав, що він разом з сім`єю зареєстрований в гуртожитку МВС Дарницького району за адресою [ADDRESS] , проте в гуртожитку не проживає. Зазначив, що протягом останніх років [PERSON] та [PERSON] з ним не спілкуються, відсторонили його від допуску до квартири та здали її в оренду третім особам. Попри те, що він є співвласником квартири, потрапити до квартири він не може, оскільки в нього відсутні ключі від вхідної двері. За відсутності у нього оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру, який знаходиться у [PERSON] та [PERSON] , та за відсутності реєстрації місця проживання позивача в квартирі, він навіть не може звернутися до правоохоронних органів для фіксування факту його не допуску до квартири. Намагаючись вселитися в квартиру, його представник - адвокат Мельнікова І.Г., звернулась до [PERSON] та [PERSON] з листом-вимогою про вселення у квартиру. У відповідь на ці листи від [PERSON] та [PERSON] надійшов лист, в якому вони просили надати їм пропозиції щодо порядку користування квартирою. В свою чергу, адвокатом Мельніковою І.Г. до [PERSON] було надіслано лист- пропозицію щодо встановлення порядку користування квартирою, в якому було запропоновано виділити в користування [PERSON] кімнату площею 12,4 м2, виділити в користування [PERSON] та [PERSON] кімнату площею 16,4 м2; залишити в спільному користуванні співвласників кухню, вбиральню, ванну кімнату та коридори, однак письмової відповіді на лист-пропозицію щодо встановлення порядку користування квартирою ним не отримано. Проте, в усному порядку адвокату [PERSON] було повідомлено про відмову у вселенні його та запропоновано обрати варіант викупу [PERSON] та [PERSON] його частки у квартирі. Зазначив, що за ті кошти, які [PERSON] та [PERSON] йому пропонують, він не зможе купити будь-яке житло в м.Києві. Вказав, що як співвласник квартири він має право в ній проживати не дивлячись на небажання інших співвласників та їх намагання «диктувати» йому вигідні їм умови. Вважав, що як власник 1/3 частки квартири, має право вільно на власний розсуд та незалежно від волі інших осіб володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а насамперед, використовувати її за призначенням - для постійного проживання. Через те, що співвласники квартири не надають позивачеві можливості вселитися в квартиру, чим порушують його право володіння та користування належною йому власністю, змушений звернутися за захистом прав до суду. Ухвалою від 17.10.2022 року відкрито провадження у справі з проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (а.с. 37-38). Ухвалою від 06.02.2023 року постановлено проведення розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.05.2023 року (а.с. 65-66). Ухвалою від 23.05.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 14.06.2023 року (а.с. 76). 21.11.2022 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , поданий його представником - адвокатом Масленніковою М.В., в якому останній проти позову заперечив, посилаючись на не доведення позивачем порушення його прав з боку відповідачів (а.с. 48-52). В судовому засіданні позивач, представник позивача - [PERSON] вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. Допитаний в якості свідка за його клопотанням позивач [PERSON] , пояснив, що в серпні з метою подивитись, що в квартирі, приїхав, а в ній більше 10 років без його згоди живуть квартиранти. Не допуск до квартири відповідачі мотивують тим, щоб він йшов проживати до гуртожитку, який йому надано як пенсіонеру МВС у користування. Показав, що потім через 10 днів знову приїхав, а замки в квартирі змінені. Поліції не викликав, оскільки не має оригіналів документів на квартиру. Суд, заслухавши сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 11.09.2001 року, виданого на підставі рішення органу приватизації Московської райдержадміністрації міста Києва від 11.09.2001 року № 25824, у спільній частковій власності сторін перебуває квартира [ADDRESS] , загальною площею 55,3 м2 (а.с. 11). Порядок користування квартирою сторонами не визначений. До суду з такими вимогами сторони не звертались. Докази зворотного в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою. З наданих пояснень сторін та свідка вбачається, що між позивачем та іншими власниками квартири існує питання щодо розпорядження майном, позивач не надає згоди на її продаж, а також не погоджується із запропонованою ціною викупу його частки, про останній також вказав при зверненні до суду, однак це не підтверджує вчинення відповідачами перешкод у проживанні та користуванні власністю та необхідності судового захисту прав позивача в обраний ним спосіб. Також, з матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2021 року позивач направив відповідачам листи-вимоги про вселення у квартиру, на які отримав від відповідача [PERSON] лист про надання пропозицій щодо користування квартирою. На вказаний лист позивач запропонував виділити йому в користування кімнату площею 12,4 м2, залишивши у користуванні відповідачів кімнату площею 16,4 м2 (а.с. 12-25). Відповідно до положень ЦК України визначення порядку користування житловим приміщенням, що перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб виникає, коли між ними відсутня добровільна згода щодо порядку використання такого майна і розділити (виділити) частину із загального майна технічно неможливо. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, у разі відсутності згоди у визначенні порядку користування квартирою між співвласниками, особа має право звернутись із позовом до інших співвласників про визначення порядку користування квартирою, або ж вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Порядок користування майном, що перебуває у спільній сумісній чи частковій власності також регулюється договором, укладеним співвласниками такого майна. Разом з тим, згоди між співвласниками щодо користування спірною квартирою не досягнуто. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи вимоги позивача, на задоволенні яких останній наполягав саме у заявленому обсязі, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed