Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Трипілля Агро Плюс» про визнання права орендаря таким, що припинене. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що він є власником земельної ділянки, що знаходиться на території Щербанівської сільської ради Обухівського району Київської області, на підставі державного акту. 12.10.2015 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди з відповідачем строком на сім років, однак після спливу строку оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, відповідач з заявою про поновлення строку оренди не звернувся, земельну ділянку не повернув, крім того в період з 01.01.2021 року по 31.12.2022 року відповідач також не виконував обов`язок щодо сплати орендної плати, внаслідок чого виникла заборгованість за період фактичного користування земельною ділянкою. Він намагався врегулювати спір в позасудовому порядку, направив відповідачу заяву про розірвання договору та сплату заборгованості, однак відповідач проігнорував цю заяву, а тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати. 05.04.2023 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 09.06.2023 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того просив долучити до матеріалів справи промову в судових дебатах в яких просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на їх незаконність на необґрунтованість, оскільки в період дії воєнного стану було внесено зміни в деякі законодавчі акти, у зв`язку з якими, укладений між сторонами договір оренди продовжив свою дію на один рік, а тому позивач не має права вимагати повернення земельної ділянки. Перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 3223189300:03:004:0017, площею 1,5 га, цільове призначення: 01.01 Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, місце розташування: Київська область, Обухівський район Щербанівська сільська рада, що підтверджується Державним Актом «на право власності на земельну ділянку» серія ЯЛ №199825 від 03.03.2011 року. 12.10.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем товариством з обмеженою відповідальністю «Трипілля Агро Плюс» було укладено Договір № 98 «оренди землі» згідно якого позивач передав відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 3223189300:03:004:0017 строком на 7 (сім) років, що підтверджується копією договору. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. 17.03.2016 року Державний реєстратор: Заставенко Анна Вікторівна, Реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, Київська обл. здійснив державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3223189300:03:004:0017, площею 1,5 га за орендарем - товариством з обмеженою відповідальністю «Трипілля Агро Плюс», номер запису про інше речове право: 13836130, дата, час державної реєстрації: 17.03.2016 16:28:14, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності не нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відповідно до абз. 2 п. 8 Договору «Після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії Договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію». За період з 01.01.2021 року по 31.12.2022 року відповідач не виконував обов`язок щодо сплати орендної платив наслідок чого у відповідача виникла заборгованість за період фактичного користування земельної ділянкою належною позивачу [PERSON] 26.01.2023 року позивач звернувся до відповідача з претензією щодо виплати орендної плати та вимагав погасити заборгованість за фактичне користування ділянкою протягом 10 (десяти) календарних днів, що підтверджується копією претензії та доказами направлення її засобами поштового зв`язку. Розділом Договору «Умови повернення земельної ділянки» сторонами передбачені умови повернення орендодавцеві земельної ділянки, але в порушення Договору Орендар не повернув земельну ділянку після закінчення строку на який його було укладено. 10.02.2023 року позивач направив відповідачу засобами Укрпошти заяву про розірвання Договору № 98 оренди землі від 12.10.2015 року, Додаткову угоду до Договору № 98 оренди землі від 12 жовтня 2015 року (про розірвання договору) Договір про наміри від 10.02.2023, які містять вимогу про розірвання договору з 01.03.2023 року та погашення фактичної заборгованості, що підтверджується копією договору про наміри, копією додаткової угоди. Відповіді та/або підписаного примірника Договору про розірвання, Додаткової угоди Позивач не отримав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Дата закінчення дії договору оренди обчислюється з дати його укладення, а право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права. У частині 1 cт.627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Разом з тим, визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі врегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. У статті 6 зазначеного Закону визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно з вимогами ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч.1 ст.19 Закону України «Про оренду землі», строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін. Право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (ч.1 ст.407 ЦК України). Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За правилами ч.1 ст.2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Частиною 1 ст.90 Земельного кодексу України передбачено право власників земельних ділянок продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Оскільки строк дії Договору № 98 «оренди землі» від 12.10.2015 р. закінчився 17.03.2023 року то належним способом захисту позивача є визнання права орендаря таким що припинене аналогічна позиція висловлена в Постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 663/1651/21. Зокрема Верховний Суд з посиланням на вже існуючу судову практику зазначає, що стаття 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту права та інтересу як визнання договору припиненим, а реалізація таких способів захисту як зміна або припинення правовідношення може відбуватися шляхом розірвання договору. Звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності у відносинах з відповідачем, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення певних прав іншої сторони договору. У такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача. Підсумовуючи Суд робить узагальнення про те, що в разі невизнання орендарем припинення його права оренди, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Представник відповідача в своєму відзиві проти позовних вимог заперечив, посилаючись на наступні обставини. Між позивачем та відповідачем 12.10.2015 року було укладено Договір оренди землі строком на 7 (сім років). Прав оренди відповідача належним чином було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.03.2023 року. Відповідно до п. 27 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено (які набрали чинності 07.04.2022 року), що під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахування наступних особливостей: 1) вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельним ділянки щодо яких закінчився після введення воєнного стану до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель» щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення: б) приватної власності та оскільки строк дії Договору оренди землі № 98 від 12.10.2015 року закінчився 11.10.2022 року, тобто в силу дії п. 27 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, то такий договір продовжив свою дії на один рік без волевиявлення сторін та без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином договір оренди землі № 98 від 12.10.2015 року є поновленим та діє до 11.10.2023 року. Законом України від 09.10.2022 року № 2698-ІХ, який набрав чинності 19.11.0222 року, абз. 1 п.п. 1 п.27 після слів «воєнного стану» доповнено словами «до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення систем оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель», а тому аналіз наведених положень Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що у період з 07.04.2022 року по 19.11.2022 року договори оренди земельної ділянки були поновлені на один рік без волевиявлення сторін договору , строк яких сплив у цей проміжок часу. Однак суд не може погодиться із запереченнями представника відповідача саме з цих підстав, оскільки договір на думку представника відповідача закінчився у період з 07.04.2022 року по 19.11.2022 року, а отже договори оренди землі були поновлені на один рік без волевиявлення сторін договору, строк яких сплинув у цей проміжок часу. Законом прямо визначено юридичний факт, з яким закон пов`язує поновлення діє договорів оренди саме без волевиявлення сторін. Такий висновок зроблено у постанові Верховного суду від 29.03.2023 року у справі № 563/376/22-ц. Пунктом 41 Договору укладеного між сторонами визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації у встановленому законодавством порядку, а як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірний договір оренди земельної ділянки був зареєстрований 17.03.2016 року строком на 7 (сім) років, а відтак строк дії договору закінчився 17.03.2023 року а не 12.10.2022 року та не потрапив у часовий проміжок дії автоматичної пролонгації. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено ст. 152 ЗК України, відповідно до ч. 2 та 3 якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прах визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Трипілля Агро Плюс» про визнання права орендаря таким, що припинене, підлягає задоволенню, оскільки порушене право позивача підлягає судовому захисту. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 цього Кодексу - до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1.6. Договору про надання правничої допомоги № 17/03/23/1 від 17 березня 2023 року укладений між [PERSON] та адвокатом Ігнатенком В.М., гонорар адвоката за участь у справі в Обухівському районному суді Київської області становить 7 000 (сім тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується копією договору. Правомірним суд визнає і вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат в повному обсязі, оскільки такі вимоги відповідають ст. 141 ЦПК України та підтверджуються наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

Outcome: approved