Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, просив суд: -визнати земельну ділянку, кадастровий номер 3222482004:02:001:0172, та житловий будинок із допоміжними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку із допоміжними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] ; -визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 3222482004:02:001:0172, площею 0,1011 га, за призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що сторони перебували у шлюбі з 19.11.2004. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.08.2018 шлюб сторін було розірвано. Позивач стверджує, що за час шлюбу сторони придбали земельну ділянку, кадастровий номер 3222482004:02:001:0172, площею 0,1011 га, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, та житловий будинок із допоміжними спорудами, за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що вказане майно є спільним сумісним майном сторін, проте щодо його поділу сторони не знаходять згоди. З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду із цим позовом. 15.10.2019 ухвалою судді було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Не погоджуючись з позовом [PERSON] , 22.11.2019 [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , в якій просила суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482004:02:001:0172 та будинок із допоміжними спорудами за адресою: [ADDRESS] , які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером 3222482004:02:001:0172. Свої зустрічні вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що спірні земельна ділянка та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не є спільним сумісним майном, а є її особистою приватною власністю, так як були придбані за її особисті кошти, отримані від продажу її квартир 08.08.2002 та 01.09.2005. Також [PERSON] стверджувала, що у їх подружжя з [PERSON] не було таких доходів (сімейного бюджету), щоб придбати спірне майно. 27.01.2020 ухвалою суду було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] зустрічний позов [PERSON] та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 07.02.2020 [PERSON] подав до суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просив суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. 02.03.2020 [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, в якій підтримала свої зустрічні позовні вимоги та вказала відсутність у змісті відзиву обґрунтувань заперечень. Ухвалою суду від 13.04.2020 було витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Апишкової З.І. належним чином засвідчені копії матеріалів нотаріальної справи та документів, на підставі яких 23.09.2005 було посвідчено Договір купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , за реєстровим № 7933, та Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1011 га по [ADDRESS] , за реєстровим номером 7929. 02.06.2020 [PERSON] було подано додаткові пояснення, в яких він вказав на відсутність доказів того, що спірне майно було придбано за особисті кошти [PERSON] . Ухвалою суду від 27.07.2021 було витребувано у Державної податкової служби України відомості, які містяться в інформаційній базі Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, а саме: відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утриманих податків за період з 19.11.2004 по 01.09.2018 [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми/джерела виплачених доходів та утримання податків за період з 19.11.2004 по 01.09.2018 [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 10.11.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) позов підтримала і просила його задовольнити, зустрічний позов не визнала і заперечувала проти його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) позов не визнала і заперечувала проти його задоволення, зустрічний позов підтримала і просила його задовольнити. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний залишити без задоволення, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що 19.11.2004 сторонами було укладено шлюб у ВРАЦС Святошинського РУЮ м. Києва за актовим записом № 1315, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 19.11.2004. Вказаний шлюб було розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31.08.2018, що набрало законної сили 02.10.2018, у справі 369/9499/18. З матеріалів, поданих разом із зустрічною позовною заявою, вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.08.2002 за реєстровим №\~1892, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В., [PERSON] було продано квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 7\~000\~грн. Крім того, на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2005 за реєстровим № 5406, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнелюк К.М., [PERSON] було продано за 14\~190\~грн. квартиру за адресою: [ADDRESS] . У подальшому 23.09.2005 на ім`я [PERSON] було придбано: -\~на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку за реєстровим номером № 7929, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., за 116\~010 грн. житловий будинок з надвірними будівлями, житловою площею 80,7 кв.м, загальною площею 155,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] ; -\~на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки за реєстровим номером № 7933, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І., за 111\~837\~грн. земельну ділянку, якій в подальшому було присвоєно кадастровий номер 3222482004:02:001:0172, площею 0,1011 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, за адресою: [ADDRESS] . При цьому, з наданих на ухвалу суду приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. матеріалів вбачається, що [PERSON] надавав [PERSON] дозвіл на придбання згаданих житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений 23.09.2005 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. за реєстровим № 7928. Вказані матеріали не містять заяви [PERSON] про те, що вона придбаває це майно за особисті кошти. З відомостей, наданих ДПС України на ухвалу суду, вбачається, що у період з дати укладання шлюбу до дати придбання спірного майна [PERSON] доходу не мала, а [PERSON] отримав 22\~165,43 грн. після вирахування податку на доходи фізичних осіб. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)\~визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)\~припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)\~примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті\~13. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в\~порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ст. 60 СК України проголошено презумпцію того, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтями\~68,\~69 СК України\~встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні\~речі присуджуються\~одному з\~подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними. Речі\~для професійних\~занять присуджуються\~тому з\~подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з\~подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч.\~3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з\~ч.ч.\~1-5\~ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, суд приходить до наступних висновків. Спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , були набуті сторонами під час шлюбу. При цьому, [PERSON] отримувала від [PERSON] на придбання цього майна нотаріально засвідчену згоду. Вказані об`єкти були набуті за 227\~847 грн., проте [PERSON] не було надано доказів того, що ці кошти були її особистими. Надання [PERSON] доказів того, що 08.08.2002 нею було продано квартиру в м. Києві за 7\~000\~грн., а 01.09.2005 іншу квартиру в м. Києві за 14\~190\~грн., не доводить того, що спірне майно було придбано саме за ці кошти, більш того, ці суми є неспівмірними із сумою в 227\~847 грн. А отже, спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , були набуті сторонами саме у спільну сумісну власність. З огляду на це, суд вважає вимоги [PERSON] про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не вбачає за можливе задоволення вимоги [PERSON] про визнання спірного майна спільним сумісним, так як констатації цього достатньо в мотивувальній частині судового рішення і правильним способом захисту у цьому випадку, з огляду на мету позивача за первісним позовом поділ майна подружжя, є саме визнання за ним права власності на 1/2 частину кожного зі спірних об`єктів. А отже, первісний позов підлягає частковому задоволенню лише в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та 1/2 частину спірної земельної ділянки. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що у зустрічному позові слід відмовити у повному обсязі, так як первісні та зустрічні позовні вимоги повністю виключають один одного. З огляду на часткове задоволення первісного позову та залишення зустрічного позову без задоволення на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 3\~842\~грн., що пропорційно відповідає розміру задоволених вимог, а витрати [PERSON] по сплаті судового збору залишає за нею. Також суд відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України та наданих представником позивача доказів дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 33 332 грн. на надання професійної правничої допомоги. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.\~UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене,

Outcome: partial