Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

19 жовтня 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області з позовом, у якому просив виселити та зняти з реєстрації відповідачів, які проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову, із посиланням на положення ст.ст. 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 526, 527, 530, Цивільного кодексу України, позивач указує, що Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі: АТ «ПРИВАТБАНК», Банк, позивач) та [PERSON] (надалі - відповідач-1) 01 лютого 2007 року уклали кредитний договір № HAR0GK01270002 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до Кредитного договору Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 19 200,00 Доларів США, строком до 29 січня 2027 року, а відповідач-1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 01 лютого 2007 року уклали договір іпотеки (надалі - Договір іпотеки). Згідно з п. 35.3 Договору іпотеки вдповідач-1 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 66,70 кв.м., житловою площею 31,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майно належить відповідачу-1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Договором іпотеки, укладеним між відповідачем-1 та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п. 18.12 Договору іпотеки від 01 лютого 2007 року визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у Предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя. Даний обов`язок порушено відповідачем-1, а саме, відповідно до довідки від 14 вересня 2021 року в Предметі іпотеки, а саме - житловому будинку загальною площею 66,70 кв.м, житловою площею 31,20 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , тим самим порушуючи норми Договору іпотеки. Зазначає, що відповідач-1 та усі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки, з порушенням вимог законодавства, не мають права користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] Ухвалою судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 11 листопада 2021 року відповідачем [PERSON] (надалі - відповідач-2) подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач-2 заперечила проти задоволення позову та вказала, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 листопада 2021 року № 283823888 [PERSON] є власницею, на підставі рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 серпня 2012 року (справа № 2023\\2697\\2012 ), яке набрало законної сили, 1\\2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по [ADDRESS] . Як власник нерухомого майна, вона має право володіння, користування, розпорядження майном, а саме - частиною житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, включаючи і право на житло в належному їй на праві власності житловому приміщенні. Вона не заперечує проти проживання її неповнолітнього сина у належному на праві спільної часткової власності житловому будинку та реєстрацію його місця проживання. Підстави для позбавлення її права власності на 1 \\2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель відсутні. Враховуючи вказану обставину - відсутні і підстави щодо позбавлення її права користування житловим приміщенням, виселення з житлового будинку, зняття з реєстрації місця постійного проживання за вказаною адресою, як її так і неповнолітнього сина. 1\\2 частина (друга половина житлового будинку) належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 01 лютого 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Башинською Л. В. за р. № 125. Таким чином, житловий будинок з надвірними будівлями належить відповідачам на праві власності позивачеві у справі. Крім того, рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 січня 2015 року у справі 628\\333\\14-ц , яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідача-2, як особисто, так і як законного представника неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позовні вимоги позивач належними та допустимими доказами не довів. Визнає факти того, що: на час звернення з позовом [PERSON] , [INFO] , є неповнолітнім; укладення кредитного договору між відповідачем [PERSON] та позивачем у справі 01 лютого 2007 року; укладення договору іпотеки відповідачем [PERSON] та позивачем у справі 01 лютого 2007 року; користування відповідачів [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , житловим будинком; реєстрацію місця проживання відповідачів за адресою знаходження житлового будинку. 18 листопада 2021 року судом задоволено клопотання представника позивача, постановлено провести підготовче засідання та всі послідуючі судові засідання в режимі відеоконференції 27 січня 2022 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій фактично уточнено склад відповідачів та вказано відповідачами [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] . Предмет та підстави позову, його нормативно-правове обґрунтування не змінено. Розпорядженням Голови Верховного Суду України від 18 березня 2022 року № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Куп`янського міськрайонного суду Харківської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. 21 листопада 2022 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла вищевказана цивільна справа. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року цивільну справу прийнято до свого провадження, продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 25 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 07 квітня 2023 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій позивачем уточнено склад осіб, які беруть участь у справі та у замість відповідачів: [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] , відповідачами вказано: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Предмет та підстави позову, його нормативно-правове обґрунтування не змінено. Також не зазначено третю особу - Службу у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області. Враховуючи правові підстави позову, те, що під час звернення з позовом [PERSON] , [INFO] , був неповнолітнім, на час надходження позову до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області [PERSON] досяг повноліття та набув повну цивільно-процесуальну правоздатність, позивачем уточнено позов саме в цій частині, суд ураховує те, що заяву від 24 квітня 2023 року подано вже після призначення справи до судового розгляду, однак за для дотримання прав та обов`язків відповідачів, розглядає позов до відповідачів, в редакції заяви позивача від 24 квітня 2023 року та вважає за необхідне виключити зі складу учасників третю особу - Службу у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області, оскільки правові підстави для залучення даної особи відпали, не розпочинаючи розгляду справи спочатку. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Як установлено рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 січня 2015 року у справі № 628/333/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 березня 2015 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , яка діє у власних інтересах та від імені і в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, 01 лютого 2007 року між «ПриватБанк», правонаступником, якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № НАR0GК01270002, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 19 200,00 (Долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 29 січня 2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач [PERSON] 01 лютого 2007 року уклали договір іпотеки № НАR0GК01270002, згідно умов якого предметом іпотеки є належне йому на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 01 лютого 2007 року - нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 66,70, житловою площею 31,20 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] та ціна предмету іпотеки дорівнює 80 800,00 грн. Встановлені рішенням обставини підтверджуються також наданими позивачем копіями кредитного договору /а.с.5-7/, договору іпотеки /а.с.8-10/. Пунктом 18.12 Договору іпотеки визначено, зокрема, що Іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотеко держателя та нотаріального посвідчення згоди цих осіб на їх виселення в разі звернення стягнення на предмет Іпотеки. В п. 12.5, 12.9 Договору іпотеки вказано, що Іпотекодавець засвідчує, що: на момент укладення договору іпотеки, Предмет іпотеки, окрім іншого, не знаходиться у спільній власності; при укладенні цього договору Іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім`ї і осіб, які мають право користування даним Предметом іпотеки; особи, які мешкають та зареєстровані у Предметі іпотеки, дали згоду на їх виселення. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку осіб від 14 вересня 2021 року № 17-14/12066, виданої Органом реєстрації Виконавчого комітету Куп`янської міської ради Харківської області, у будинку за адресою: [ADDRESS] станом на 14 вересня 2021 року зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відомостей щодо дати проведення реєстрації осіб у житловому будинку матеріали справи не містять. Згідно з наданою відповідачем-2 копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 27 серпня 2004 року, [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] /а.с.51/ Судом досліджено наданий відповідачем-2 в засвідченій копії Договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким [PERSON] продав та передав у власність [PERSON] будинок за адресою: [ADDRESS] /а.с.42/. Купівлю-продаж вчинено за 80 800,00 грн, які покупець зобов`язався сплатити повністю до 05 лютого 2007 року. Договір посвідчено нотаріально та зареєстровано нотаріально 01 лютого 2007 року /а.с.43/, зареєстровано в Куп`янському БТІ 01 лютого 2007 року /а.с.44/. Повний розрахунок за договором вчинено сторонами 01 лютого 2007 року /а.с.45/. Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 серпня 2012 року у справі № 2023/2697/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - ПАТ КБ «ПриватБанк», про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та надвірних будівель позовну заяву [PERSON] задоволено. Вирішено визнати за [PERSON] та [PERSON] в порядку поділу майна подружжя, право особистої власності за кожним на 1/2 частину житлового будинку та надвірних будівель, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 жовтня 2012 року. Також, відповідно до наданих в копії Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 листопада 2021 року № 283823888 та № 283849739 /а.с.49-50,52-54/, [PERSON] є власницею, на підставі рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 16 серпня 2012 року (справа № 2023\\2697\\2012), яке набрало законної сили, 1\\2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по [ADDRESS] ; 1\\2 частина належить відповідачеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 01 лютого 2007 року приватним нотаріусом Куп`янського міського нотаріального округу Харківської області Башинською Л. В. за р. № 125. Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 30 січня 2015 року у справі № 628/333/14-цу задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] і яка діє від імені та в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Куп`янської міської ради Харківської області про звернення стягнення відмовлено. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відповідно до статуту, виписки з ЄДРПОУ та внаслідок реорганізації, зміни організаційно-правової форми, є правонаступником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке є правонаступником КБ «ПРИВАТБАНК» /а.с.15, 16-17/. Вирішуючи позов, суд ураховує правову позицію, наведену Верховним Судом у постанові від 13 квітня 2023 року у справі № 932/929/22 (провадження № 61-1731св23) та виходить з такого. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилалося на те, що в порушення пункту 18.12 Договору іпотеки у квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] , без згоди іпотеко держателя, чим відповідач-1 порушив вимоги договору та норми законодавства. Посилаючись, зокрема, на частину першу статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просив суд виселити відповідачів з житлового будинку та зняти їх з реєстрації. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України. Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до приписів п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У відповідності до ст. 316 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам,свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. У відповідності до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Суд звертає увагу на те, що ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. З аналізу положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) слідує, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який був чинним на момент укладення Договору іпотеки, встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Частинами другою-четвертою статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України). За приписами ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 40 вказаного Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 42, 43, 44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Таким чином, за загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки. АТ КБ «ПриватБанк» в позовних вимогах підставою позову вказало, що відповідачем в порушення умов договору іпотеки (пункту 18.2) зареєстровано у квартирі відповідачів-2, -3 без згоди іпотекодержателя. З урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах не встановлено. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Підставами позову про виселення та зняття з реєстрації відповідачів із вказаного будинку, яке є предметом іпотеки, позивач зазначає порушення відповідачем-1 пункту 18.12 договору іпотеки, яке, на думку позивача, полягає у реєстрації відповідачів-2, -3 у цьому будинку. Саме так сформульовані вимоги та аргументи позивача у його позові. Однак, у самому позові позивач не вказує на створення йому будь-яких перешкод у реалізації його прав іпотекодержателя фактом реєстрації у житлі відповідачів. Суд звертає увагу, що серед підстав позову відсутнє покликання на порушення відповідачем договору кредиту чи звернення стягнення на предмет іпотеки. Оскільки суд позбавлений можливості виходити за межі вимог (в тому числі й підстав позову), вказані обставини судом не досліджувались. На переконання суду факт реєстрації місця проживання відповідачів в будинку не позбавляє та не обмежує прав іпотекодержателя, зокрема щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно вимог закону факт звернення стягнення на предмет іпотеки буде підставою для виселення усіх зареєстрованих у будинку осіб на вимогу іпотекодержателя або нового власника, а у випадку невиконання відповідної вимоги в судовому порядку. За таких обставин, суд вважає, що виселення відповідачів у даному випадку, не буде відповідати критерію «згідно із законом», не матиме «легітимної мети» та не буде «необхідним у демократичному суспільстві». Задоволення позову у цій справі не матиме наслідком ефективного захисту прав позивача. Попри вимоги частини третьої статті 12, частин другої та четвертої статті 83 ЦПК України позивач не зазначив в позовній заяві такої підстави позову для виселення як те, що відбулося звернення стягнення на зазначений предмет іпотеки, що є підставою для виселення усіх осіб, які в ньому проживають на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України. При цьому треба враховувати, що згідно із частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, цей позов заявлений не як позов про виселення з предмета іпотеки, на яке було звернене стягнення. Окрім іншого, відповідачем-2 надано належні докази про те, що в задоволенні такого позову позивачу відмовлено. Посилання позивача на недобросовісну поведінку іпотекодавця, порушення ним умов договору можуть свідчити про наявність підстав для застосування до сторони договору відповідних правових наслідків, встановлених договором іпотеки або законом. Позивач не позбавлений права захищати будь-які свої інтереси та права, дотримуючись при цьому вимог ЦПК України, які сформульовані в рівній мірі як для суду, так і для сторін судового провадження. За таких обставин, оскільки судом не встановлено обставин для виселення відповідачів з житлового приміщення, відсутні і підстави для постановлення рішення про зняття їх з реєстрації. Крім того, на момент розгляду справи діє Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який не передбачає можливості зняття з реєстрації на підставі рішення суду. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed