Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що [INFO] помер його рідний син [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді частки квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1999 року. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є він, [PERSON] , рідний батько померлого, колишня його дружина [PERSON] , рідна мати померлого та відповідачка [PERSON] , дружина померлого. Позивач зазначав, що вони з [PERSON] прийняли спадщину після смерті сина [PERSON] , шляхом звернення до державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявами про прийняття спадщини, на підставі чого було заведено спадкову справу№107л/2020 року щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] . [INFO] [PERSON] , померла. При житті [PERSON] не встигла оформити спадщину після смерті[PERSON] . Після смерті [PERSON] , відкрилася спадщина у вигляді частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1999 року та частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності у порядку спадкування за законом після смерті сина [PERSON] . Зазначав, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року йому було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням законної сили, яку він своєчасно подав до нотаріуса. Вказував, що відповідачка [PERSON] , дружина померлого після смерті [PERSON] до державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки з 2016 року на території України не значилася і не знаходиться, так як виїхала за межі України до Російської Федерації. Тобто на час смерті [PERSON] , [INFO] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована, але в ній не проживала протягом останніх шість років. Стверджував, що факт реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS] чинить перешкоди йому в оформленні спадщини після смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нотаріус відмовляє йому в його видачі. Посилаючись на порушення своїх прав, як співвласника квартири, позивач просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] та встановити факт того, що [PERSON] , [INFO] тривалий час, а саме з 2016 року по теперішній час, а також на момент смерті [PERSON] , [INFO] не проживала разом з ним в спірній квартирі. Ухвалою суду від Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 31-32). Ухвалою суду від 28 листопада 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , рідного сина позивача та [PERSON] ; витребувано з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса належним чином завірену копію спадкової справи №107л/2020, заведеної після смерті [PERSON] ; з Ніжинської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №42/2020, заведеної після смерті [PERSON] та з ПМУ МЮ (м. Одеса) належним чином засвідчену копію актового запису про реєстрацію шлюбу між [PERSON] , та [PERSON] (а.с. 46-47). Ухвалою суду від 24 січня 2023 року задоволено заяву представника [PERSON] про витребування доказів (а.с. 92-93). Ухвалою суду від 22 лютого 2023 року було витребувано з Державної прикордонної служби України інформацію щодо [PERSON] (а.с. 120). Ухвалою суду від 22 березня 2023 року підготовче провадження по справі закрите та справа призначена до судового розгляду (а.с. 163). Ухвалою суду від 22 травня 2023 року за клопотанням представника позивача справа була повернута до стадії підготовчого провадження (а.с. 191) Ухвалою суду від 12 червня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків (а.с. 201). Ухвалою суду від 12 червня 2023 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 203). Позивач та його представник, діючий за ордером від 07 вересня 2022 року, в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надали заяву про підтримання позовних вимог та просили суд розглянути справу без їх участі, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі (а.с. 27, 209). Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с. 50, 51, 81, 170, 171, 175, 211, 212). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] в судове засідання не з`явився про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав клопотання про підтримання позовних вимог та просив суд розглянути справу за його відсутність (а.с. 80, 109, 174, 199, 207). Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідачки та не повідомленням нею про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивача, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29 розділу першого та главою 32 розділу другого книги третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14, а.с. 135-136). Встановлено, що 29 червня 1993 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 20-22). 24 червня 2003 року [PERSON] змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 14 червня 2016 року та повнимвитягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені (а.с. 137, 138-139). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] перебував з [PERSON] у шлюбі, зареєстрованому 07 грудня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, що підтверджується повнимвитягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 145 звор.-146). Встановлено, що [INFO] [PERSON] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 15, 130-131). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частки квартири [ADDRESS] , яка належала йому на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1999 року (а.с. 16). 17 червня 1999 року право власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «БТІ» ОМР (а.с. 153 звор.) Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] , рідний батько померлого, [PERSON] , рідна мати померлого та [PERSON] , дружина померлого. Встановлено, що батьки померлого [PERSON] та [PERSON] , прийняли спадщину після смерті [PERSON] , шляхом звернення до державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявами про прийняття спадщини, на підставі чого було заведено спадкову справу№107л/2020 року щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 19, 20-22, 128, 147 звор., 148). [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 18). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1999 року та частини квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності у порядку спадкування за законом після смерті (а.с. 16). Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її рідний син [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , шляхом звернення до приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу з заявою про прийняття спадщини (а.с. 20-22). З матеріалів справи вбачається, що при житті [PERSON] не встигла оформити спадщину після смертісина [PERSON] . Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року [PERSON] було надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті сина [PERSON] , тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням законної сили (а.с. 20-22). Згідно відомостей №Д1-134613-ю/л про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси від 15 липня 2020 року [PERSON] , [INFO] був зареєстрований з 27 серпня 2004 року в квартирі [ADDRESS] (а.с. 132). Відповідно до відомостей №111-214276-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 19 жовтня 2020 року в квартирі [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 23). З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] , громадянка Російської Федерації, дружина померлого після смерті [PERSON] до державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки з 2016 року на території України не знадилася і не знаходиться, так як виїхала за межі України. Тобто на час смерті [PERSON] , [INFO] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована, але в ній не проживала, а тому спадщину після смерті чоловіка не прийняла. На підтвердження факту не проживання [PERSON] на час смерті [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] , позивач надав докази того, що [PERSON] відповідно до довідки від 10 квітня 2013 року була студенткою 4 курсу лікувального факультету Іжевської державної медичної академії (а.с. 180). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] після повернення до Російської Федерації поновила навчання в Іжевській державній медичній академії та у 2018 році була вказана серед інших студентів, які проходять там навчання (а.с. 181-183). Крім того, з відкритих джерел відомо, що [PERSON] на даний час працює на посаді лікаря інфекціоніста в 7 ГКБ в м. Сімферополь в тимчасово окупованому АРК Крим (а.с. 184-186). За таких обставин, суд вважає, що факт реєстрації [PERSON] в квартирі [ADDRESS] чинить перешкоди позивачу в оформленні спадщини після смерті [PERSON] та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нотаріус відмовляє йому в його видачі у зв`язку з не визначенням його частки у праві на спадкове майно. Суд вважає, що оскільки позивач та [PERSON] прийняли спадщину після смерті[PERSON] , а [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , то квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в порядку спадкування за законом [PERSON] та [PERSON] , оскільки відповідачка спадщину після смерті[PERSON] не прийняла. Факт не проживання відповідачки в квартирі[ADDRESS] підтверджується доказами, які були надані позивачем. Також факт не проживання відповідачки за місцем реєстрації підтверджується фактом не отримання нею повідомлень суду за місцем її проживання. Отже, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Судом встановлено, що відповідачка зареєстрована в квартирі[ADDRESS] . Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] позивач [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у них виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У пункті 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку (пункти 4.14., 4.15., 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5). Судом встановлено, що в зв`язку з реєстрацією відповідачки у спірній квартирі, яка спадщину не прийняла, приватний нотаріус відмовляє позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, то позивач, як співвласник спірної квартири може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року по справі №6-164 цс12). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач, як співвласник квартири[ADDRESS] , має право вимагати визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідачка [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки не проживає у ній більше шести років, а своєю реєстрацією у зазначеній квартирі, остання обмежує право власності позивача на розпорядження своєю власністю. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачки [PERSON] з реєстраційного обліку. Відповідачкою не було надано до суду жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутніми у судових засіданнях відповідач також розпорядилася на свій розсуд. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню часково. Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1984,80 грн., що сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду (а.с. 1).

Outcome: partial