Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

АТ «СЕНС БАНК», через свого представника адвоката Мужик Н.Т., який діє на підставі довіреності №019254/23 від 10.03.2023р, звернулось до суду 20.04.2023р. з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №631587948 в розмірі 67818,62 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на порушення відповідачем умов кредитного договору щодо строків та порядку повернення кредитних коштів. Відповідач не надав письмового відзиву проти позовних вимог. 26.04.2023р. судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23.05.2023р. представник позивача адвокат Рудницький Ю.І., який діє на підставі довіреності №019341/23 від 10.04.2023р., надав суду заяву про розгляд справи без участі представника АТ «СЕНС БАНК», в якій також зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Судовий розгляд справи був призначений на 24.05.2023р., проте 23.05.2023р. від відповідача на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована тим, що відповідач проходить військову лікарську комісію у зв`язку із мобілізаційними заходами. У зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи був відкладений, а судове засідання з розгляду справи призначене на 12.06.2023р. Відповідач 12.06.2023р. в судове засідання не з`явився, проте 09.06.2023р. від відповідача на адресу суду надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка обґрунтована тим, що відповідач не закінчив проходження військово-лікарської комісії і має направлення на лікування. До заяви додано копію консультативного лікарського висновку від 01.06.2023р., відповідно до якого відповідачу рекомендовано лікування у неврологічному відділенні за місцем проживання. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справу без участі відповідача, внаслідок неявки останнього, суд виходить з того, що будь-який законодавчий припис, що встановлює певні межі розсуду, повинен бути оцінений на предмет дотримання фундаментальних вимог верховенства права, зокрема щодо співмірності (пропорційності) тій меті, за якою законом передбачене відповідне обмеження, або яке відбулось унаслідок застосування розсуду суду. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Оцінюючи дотримання принципу пропорційності, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Аналіз положень п. 2 ч. 2 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України свідчить, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду, а в імперативній формі зобов`язує суд розглянути справу з винесенням заочного рішення. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. У випадку повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, настають наслідки у вигляді заочного розгляду справи судом незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен розглянути справи з винесенням заочного рішення. Зазначена норма дисциплінує відповідача, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо відповідач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності або забезпечити свою участь у судовому розгляді через представника. За таких обставин у відповідності до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 18.02.2021р. між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», яке 30.11.2022р. змінило назву на АТ «СЕНС БАНК» на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 12.08.2022р., була укладена угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії №631587948 (далі Кредитна угода). За умовами Кредитної угоди Банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді кредитної лінії на картковий рахунок в розмірі 40\~000 грн. Умовами угоди передбачено, що кредит надається безготівковим шляхом на період 12 місяців на умовах повернення позичальником кредиту зі сплатою 39,34% річних за користування кредитними коштами. За умовами Кредитної угоди погашення заборгованості за кредитом мало здійснюватись позичальником щомісячно шляхом здійснення обов`язкового мінімального платежу в розмірі 5% від суми заборгованості, але не менше 50 грн., до 25 числа кожного місяця. Також умовами Кредитного договору передбачено наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за кредитним договором, зокрема, неустойка у вигляді штрафу за прострочення внесення мінімального платежу одноразово за кожен день виникнення прострочення, в розмірі 100грн в день виникнення прострочення. 18.02.2021р. позивачем здійснено надання кредитних коштів відповідачу у вигляді кредитної лінії в розмірі 40\~000 грн., що підтверджується випискою по особовому рахунку відповідача. Починаючи з 18.02.2021р. відповідач активно користувався кредитними коштами та здійснював видаткові операції по картковому рахунку. Натомість всупереч умов Кредитної угоди відповідач з 18.02.2022р. не вживав заходів для погашення існуючої на таку дату кредитної заборгованості в розмірі 37\~937,72 грн., внаслідок чого допустив прострочення виконання грошових зобов`язань. Станом на 22.01.2023р. за відповідачем обліковується заборгованість по кредитних зобов`язаннях на загальну суму 67818,62 грн., яка складається з наступних сум: заборгованість за тілом кредиту 39025,08 грн., за простроченим тілом кредиту 26214,11 грн., по відсотках за користування кредитом 50,14 грн., неустойка 2529,29 грн. Оскільки відповідач в добровільному порядку не здійснює погашення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Таким чином, між сторонами існує спір з приводу належності виконання зобов`язань за кредитним договором, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та положеннями укладеної між сторонами Кредитної угоди. Відповідно до ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Укладаючи Кредитну угоду сторони погодили умови та порядок повернення відповідачем кредиту шляхом здійснення обов`язкового щомісячного платежу в розмірі 5% від залишкової суми заборгованості, але не менше 50 грн. Частина такого платежу мала йти на погашення заборгованості по тілу кредиту, а інша частина по відсоткам за користування кредитними коштами. Статтею 1050 ЦК передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, відповідач після укладання кредитного договору не виконував належним чином свого зобов`язання із здійснення щомісячних платежів, чим допустив порушення умов повернення кредиту, тобто строків та розмірів внесення щомісячних платежів, а тому неналежним чином виконував свої обов`язки, внаслідок чого у позивача виникло право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати відсотків за фактичне користування кредитними коштами. Аналіз наданих позивачем виписок по особовим рахункам на ім`я відповідача свідчить, що з 18.02.2022р. по такому рахунку припинилось здійснення відповідачем будь-яких операцій. Наданий позивачем розрахунок суми процентів по Кредитній угоді відповідає умовам, погодженим сторонами. Станом на 22.01.2023р. розмір заборгованості зафіксований в загальній сумі 67818,62 грн. При цьому суд бере до уваги, що розмір тіла кредиту збільшений понад кредитний ліміт внаслідок списання процентів за користування кредитом за рахунок коштів кредитного ліміту, що передбачено розділом IV Кредитної угоди. Отже вимоги позивача в межах цієї суми є цілком правомірними та обґрунтованими і підлягають до задоволення. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачем вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2684 грн. /а.с. 1/, які відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved