Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

Акціонерне товариство "Кредобанк" (далі по тексту Банк, позивач) через представника адвоката Павленко С.В. звернулось до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] (далі позичальник, відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що 26.04.2018 між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано Анкету-заяву №CL-104478, у якій позичальник виявила намір на отримання кредиту та зазначила про факт спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] , з яким перебуває у шлюбі. 04.05.2018 між АТ "Кредобанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №CL-104478, відповідно до якого сторони узгодили розмір кредиту 100 000 грн., процентну ставку у розмірі 49,99 % річних, строк кредитування 60 місяців, ціль отримання кредиту рефінансування кредиту, банк зобов`язався відкрити позичальнику рахунки на який перерахувати кошти обумовлені договором. Представник вказує у позові, що відповідно до умов Договору відповідачу було надано кредит, отож банк свої збов`язання за договором виконав в повному обсязі, однак відповідач-1 в порушення взятих на себе зобов`язань станом на 19.11.2021 допустила заборгованість за кредитним договором у розмірі 120 922,11 грн., що складається із: 84\~376,49 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 36 545,62 грн. - заборгованості за відсотками, які у добровільному порядку на вимогу банку не сплачувала. Ураховуючи те, що кредитний договір було укладено одним із подружжя в інтересах сім`ї, відтак на думку представника позивача, такі права та обов`язки за договором виникли у обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність, тому просить суд стягнути солідарно із відповідачів заборгованість за кредитним договором №СL- CL-104478 від 04.05.2018 у розмірі 120\~922,11 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі, які складаються із витрати на професійну правову допомогу в розмірі 12 092,21 грн. та судового збору у розмірі 2 270,00 грн. Відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] у визначений судом строк подали до суду відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги визнали частково, а саме у розмірі зазначеному у досудовій вимозі щодо дострокового стягнення заборгованості станом на 30.08.2021, яка становить 110 150,32 грн. та складається із: заборгованості за тілом кредиту - 84376,49 грн.; заборгованості за відсотками - 25773,83 грн., посилаючись на те, що банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання, отже після пред`явлення вимоги позивач втратив право нараховувати процентів, тому позовні вимоги в сумі 10 771,79 грн. не підлягають до задоволення. Крім цього, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства вимоги позивача щодо стягнення боргу із відповідача [PERSON] , оскільки кошти за кредитом [PERSON] отримувались на особисті потреби, зокрема погашення заборгованості за іншим кредитними договорами, що укладався з метою задоволення її власних потреб, а стороною позивача не виконано обов`язок щодо доведення перед судом укладення договору відповідачами в інтересах сім`ї, тоді як правова позиція Верховного Суду на яку посилається позивач регулює інші правовідносини. Крім цього, не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині присудження із відповідачів витрат понесених на правову допомогу, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.137 ЦПК України. Інші заяви по суті сторонами спору не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 20.12.2021 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У визначений судом строк відповідачі заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін не надали, також не надали зустрічного позову в межах визначеного судом строку, тому суд здійснює розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалами суду від 14.02.2022, 04.04.2022, 08.06.2022, 20.07.2022, 04.11.2022, 05.12.2022, 23.01.2023, 13.03.2023, 17.04.2023 було задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Мишковської Т.М. про проведення судових засідань в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 18.04.2022 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у Акціонерного\~товариства «Кредобанк», а саме: кредитної справи за кредитним договором №СL 104478 від 04.05.2018, укладеної між АТ «Кредобанк» та [PERSON] . Ухвалою суду від 26.08.2022 визнано обов`язковою\~явку у\~судове засідання представника позивача - Акціонерного товариства "Кредобанк". Ухвалою суду від 07.11.2022, 05.01.2023, 16.02.2023, 23.03.2023, 03.05.2023 було задоволено клопотання представника позивача - адвоката Павленка Сергія Валерійовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Представник позивача адвокат Павленко С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві та письмових поясненнях направлених в адресу суду. Також доповнив суду, що нарахування відсотків після пред`явлення досудової вимоги до відповідачів є законними, оскільки ґрунтуються на умовах кредитного договору та наявні правові підстави для солідарного стягнення заборгованості із обох відповідачів як подружжя, оскільки договір укладено в інтересах сім`ї, в підтвердження чому є інформація зазначена в Анкеті-заяві та паспортні дані відповідачів про факт перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Представник відповідача адвокат Мишковська Т.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, посилаючись на обставини вказані у відзиві, зокрема наявність досудової вимоги, якою кредитор змінив строк кредитування, а також зазначила, що стороною позивача не надано належних і допустимих доказів про укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у кредит грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи. Судом встановлено, що [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила про розгляд справи у її відсутності. З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав, передбачених ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши усі зібрані у справі докази, встановив, що 26.04.2018 [PERSON] звернулась до АТ "Кредобанк" із Анкетою - заявою фізичної особи на отримання готівкового кредиту №CL-104478 (а.с.24, 126), відповідно до якої виявила намір на отримання кредиту в АТ "Кредобанк", зазначивши у ній інформацію щодо бажаного розміру кредиту, строку кредитування, процентної ставки, цілі кредиту рефінансування кредитів, а також окрім іншої інформації в Анкеті-заяві вказала, що перебуває у зареєстрованому шлюбі, отримання кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, Анкета-заява підписана [PERSON] та міститься підпис [PERSON] , що він не заперечує проти отримання дружиною кредиту. 04.05.2018 між АТ "Кредобанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №CL-104478 (а.с.21-23, 121-122), предметом якого зазначено, що банк зобов`язався надати у власність позичальнику грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі вказані у договорі, повернути кредит та сплатити відсотки, інші платежі у строк та на умовах встановлених договором. Відповідно до вказаного договору сторони узгодили розмір кредиту в сумі 100 000, 00 грн., дата видачі кредиту 04.05.2018, строк кредитування 60 місяців, терміном до 03.05.2023. У п.4 Кредитного договору сторони узгодили, що банк здійснює за дорученням позичальника переказ грошових коштів на: - поточні потреби в сумі 8212, 96 грн на поточний рахунок ПАТ «Кредобанк»; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «Ідея Банк» в сумі 10346, 22 грн.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «Ідея Банк» в сумі 42283, 51 грн.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «ПУМБ» в сумі 16257,31 грн.; на погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ «Кредобанк» в сумі 22900,00 грн. Банк зобов`язався відкрити позичальнику позичковий рахунок, поточний картковий рахунок, рахунок на повернення коштів, випустити та видати позичальнику платіжну картку (п.2.5., 2.6., 2.7. Договору). Сторони узгодили, що кредит позичальнику видається у безготівковій формі шляхом перерахування коштів за дорученням позичальника на рахунки вказані у договорі; за користування кредитом позичальник сплачує банку процентну ставку у розмірі 49,99 % річних; визначено розмір щомісячного платежу - 4 616 грн. (Розділ 4 Договору) Сторонами було узгоджено графік платежів за кредитним договором №CL-104478, який є додатком до вказаного договору. Згідно з меморіальним ордером №24070897 від 04.05.2018 за договором №CL-104478 від 04.05.2018 АТ "КРЕДОБАНК" на рахунок відповідача перераховано суму в розмірі 10\~346,22 грн. (а.с. 8). Згідно з меморіальним ордером №24070923 від 04.05.2018 за договором №CL-104478 від 04.05.2018 АТ "КРЕДОБАНК" на рахунок відповідача перераховано суму в розмірі 42\~283,51 грн. (а.с. 9). Згідно з меморіальним ордером №24070955 від 04.05.2018 за договором №CL-104478 від 04.05.2018 АТ "КРЕДОБАНК" на рахунок відповідача перераховано суму в розмірі 16 25,31 грн. (а.с. 10). Згідно з меморіальним ордером №24070975 від 04.05.2018 за договором №CL-104478 від 04.05.2018 АТ "КРЕДОБАНК" на рахунок відповідача перераховано суму в розмірі 22\~900,00 грн. (а.с. 11). Згідно з меморіальним ордером №24070997 від 04.05.2018 за договором №CL-104478 від 04.05.2018 АТ "КРЕДОБАНК" на рахунок відповідача перераховано суму в розмірі 8\~212,96 грн. (а.с. 12). Факт передачі позивачем грошових коштів відповідачеві-1 обумовлених Договором підтверджується Випискою по рахунку відповідача [PERSON] (а.с. 13-20). Суд враховує, що Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених\~наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом щодо передачі відповідачеві грошових коштів та користування ними. З наданого позивачем розрахунку заборгованості, якими він обґрунтовував свої\~вимоги встановлено, що станом на 19.11.2021 відповідач-1 допустила заборгованість за кредитом у розмірі 120\~922,11 грн., що складається: із заборгованості за тілом кредиту 84\~376,49 грн.; заборгованості за відсотками 36\~545,62 грн. На адресу відповідач-1 банком 15.09.2021 за №30562/2021 (а.с.27) було направлено досудову вимогу про дострокове виконання боргових зобов`язань за Кредитним договором, відповідно до якої заборгованість [PERSON] перед АТ «Кредобанк» станом на 30.08.2021 становить: 84376,49 грн. заборгованість за поточним та простроченим тілом кредиту; 25773,83 грн. заборгованість за поточними та простроченими відсотками. Як було\~встановлено дана вимогам залишена відповідачем-1 без належного реагування. Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих за кредитним договором та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530\~ЦК\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1 ст.\~1054\~ЦК\~України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Приписами абзацу 2 ч.1 ст.1048\~ЦК\~України визначено, що нарахування процентів може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.\~1050\~ЦК\~України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, зокрема боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611\~ЦК\~України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.\~614\~ЦК\~України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до ст.\~629\~ЦК\~України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, про що визначено в\~статті 209 ЦПК України. Зі\~статті 213 ЦПК України\~слідує, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі надані сторонами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає, що вина відповідача-1 щодо порушення умов виконання зобов`язання щодо несвоєчасного внесення грошових коштів на виконання умов кредитного договору від 04.05.2018 є доведеною зібраними та дослідженими безпосередньо судом доказами, що додані до матеріалів справи, відтак остання зобов`язана нести юридичну відповідальність за порушення зобов`язання. Водночас як було встановлено судом банк\~використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, звернувшись у вересні 2021 року до відповідача-1 із досудовою вимогою (а.с.27). Встановлені судом обставини свідчать, що кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тощо. Доводи представника позивача в цій частині, що вказана вимога є нічим іншим як виконанням кредитором умов Кредитного договору, суд вважає такими, що не ґрунтуються на умовах самого зобов`язання, така вимога є саме вимогою про дострокове повернення кредиту, що передбачена діючим законодавством ст.1050 ЦК України, а умовами кредитного договору такі умови сторонами не узгоджувались. Ураховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припинилось у вересні 2021 року шляхом пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Як убачається із розрахунку доданого до позову, пояснень представника позивача в судовому засіданні та наведених у відзиві доводів представника відповідача, заборгованість за кредитом після вересня 2021 року відповідачем не погашалась. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачем вимоги щодо стягнення із відповідача коштів у відповідності до вимог ст.625 ЦК України, не ініціювались, що є виключним правом позичальника та відповідно позивача. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованість у розмірі 110 150,32 (сто десять тисяч сто п`ятдесят) грн. 32 коп., що складається із: 84 376,49 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 25 773,83 грн. - заборгованості за відсотками, ґрунтуються на нормах зобов`язання та діючого законодавства. Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, АТ "Кредобанк", як на підставу своїх позовних вимог про солідарне стягнення із відповідачів заборгованості за кредитним договором, покликався на те, що даний кредит був отриманий позичальником [PERSON] , яка перебуває у зареєстрованому шлюбі, а відтак в інтересах сім`ї, а тому подружжя має нести солідарну відповідальність по погашенню вказаного кредиту. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4\~ст. 65 Сімейного кодексу України\~(надалі\~СК України) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Правовий аналіз частини четвертої\~статті 65 СК України\~дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові N 6-163цс12 від 20 лютого 2013 року та в постанові від 14 вересня 2016 року у справі N 334/5907/14-ц (провадження N 6-539цс16). Судом встановлено із кредитного договору від 04.05.2018 за №CL-104478, укладеного між банком та відповідачем-1, анкети-заяви наданої відповідачем-1, що остання отримала кредит на поточні потреби та погашення (рефінансування) кредитної заборгованості, просила вважати правочин дрібним побутовим. Разом з цим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, а в судовому засіданні представником позивача не доведено, що відповідачі перебувають у зареєстрованому шлюбі, договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; а грошові кошти одержані за договором, використані в інтересах сім`ї, отож відсутні правові підстави кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника), а його згода на отримання кредиту іншим із подружжя не пов`язує виникнення обов`язку з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Посилання позивача на судову практику висловлену у постанові Верховного\~Суду\~від\~07.10.2020\~у\~справі\~N\~205/5882/18 суд вважає неспроможними, оскільки правовідносини не є подібними. Оцінивши в сукупності надані суду докази, суд прийшов до переконання, що позивачем не доведено, що отримані відповідачем-1 грошові кошти за кредитним договором від 04.05.2018 були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для відповідача-2, відтак у задоволенні позову в частині солідарного стягнення боргу за кредитним договором із останнього слід відмовити. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується Главою 8 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги те, що позов задоволено частково, зокрема задоволено частково розмір заборгованості за кредитом та відмовлено в частині одного із відповідачів, отож судові витрати у вигляді судового збору суд присуджує із відповідача-1 на користь позивача пропорційно до задоволеної суми позовних вимог. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача-1 на користь позивача витрат на правову допомогу, суд керується ч. 3 ст. 133 ЦПК України, згідно якої до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед інших, витрати: на професійну правничу допомогу необхідну для розгляду справи або підготовки до її розгляду. У позові представник позивача просить суд про стягнення із відповідачів витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12092, 211 гривень. Відповідно до ч. 3 ст.\~137\~ЦПК\~України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, в постанові Великої\~Палати\~Верховного\~Суду від\~27.06.2018\~року\~у\~справі N\~826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Позивачем до позовної заяви додано копію ордеру серії КС N 573217, копію договору про надання правової допомоги від 11.02.2019 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН N 000531 та копію посвідчення адвоката України. Водночас матеріали\~справи не\~містять доказів узгодженого розміру правової (правничої) допомоги в рамках даного позову, детального опису робіт (наданих послуг), оплати витрат на професійну правничу допомогу позивачем, а тому такі витрати є не доведеними позивачем, в силу приписів ЦПК України. За таких обставин, суд відмовляє у присудженні із відповідача-1 на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені банком судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у сумі 2 067,78 грн., (2 270,00 х 110 150,32 : 120 922,11), решту судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: partial