Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

28 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до ДП «Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова», із вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 1-6). В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що з 02 серпня 2004 року по 05 серпня 2022 року вона працювала на підприємстві відповідача на різних посадах, а з 23 січня 2020 року по день звільнення на посаді начальника охорони. Наказом № 729/вк від 05 серпня 2022 року позивачка звільнена з підприємства відповідача за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказує, що за період з серпня по листопад 2021 року відповідач не виплатив їй загальну суму заробітної плати в розмірі 36569 гривень, зокрема за: серпень 9118 гривень 53 копійки, вересень 9139 гривень 78 копійок, жовтень 10476 гривень 31 копійка, листопад 7834 гривні 38 копійок, яка також не була їй виплачена в день звільнення. Крім того, зазначає, що при звільненні відповідачем також не було проведено з нею остаточний розрахунок з виплати заробітної плати за серпень 2022 року у сумі 3952 гривні 89 копійок, а перераховано вказану суму лише 07 вересня 2022 року. Стверджує, що неодноразово зверталася до відповідача з вимогою про виплату заборгованості по заробітній платі, однак до цього часу заборгованість перед нею не погашена, остаточний розрахунок з нею не проведено. Таким чином, в порушення чинного законодавства, відповідач не виплатив позивачці належні суми, у зв`язку з чим, на переконання позивачки, повинен нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України. За розрахунками позивачки, відповідач має сплатити їй середній заробіток за весь період затримки розрахунку (по день фактичного розрахунку), при цьому вказує, що на день звернення з вказаним позовом до суду розмір середнього заробітку за час затримки 29420 гривень 63 копійки. Тому, прохає суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 36569 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 29420 гривень 63 копійки, разом із судовими витратами по справі у сумі 992 гривні 40 копійок. Ухвалою суду від 02 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 30). 14 грудня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02 грудня 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 32-34). Ухвалою суду від 20 грудня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 35), копія якої надіслана учасникам справи 20 грудня 2022 року за вихідним № 1307/23-вих/2/204/850/23 від 20 грудня 2022 року (а. с. 36), та отримана відповідачем 03 березня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 37). 28 березня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача Кравченко Л. на позовну заяву (а. с. 39-41), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачкою пропущено строк на звернення до суду із вказаною позовною заявою. Крім того, зазначає, що позивачка прохає суд стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 36569 гривень, тобто разом із податками на доходи фізичних осіб (18 %) та військового збору (1,5 %). Натомість, вказує, що реальна суму невиплаченої позивачці заробітної плати та остаточного розрахунку станом на 14 березня 2023 року становить 29072 гривні (вказана сума без податків). Разом з цим зазначає, що причиною несвоєчасної виплати позивачеві грошових коштів є те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2018 року по 2019 рік, затримки виплати заробітної плати з вересня 2019 року. Звертає увагу суду на те, що підприємство у період з 2019 року по 2023 рік, й на даний час працює в одноденному режимі. Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив позивачкою до суду не надано. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено,\~що з\~02\~серпня 2004\~року по\~05\~серпня 2022\~року позивачка\~працювала на\~підприємстві відповідача\~на різних\~посадах,\~а з\~23\~січня 2020\~року по\~день звільнення\~на посаді\~начальника охорони,\~що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії [NUMBER] (а. с. 10-20). 05 серпня 2022 року відповідачем звільнено позивачку за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, на підставі наказу № 729/вк від05 серпня 2022 року (а. с. 10-20). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Звернувшись до суду, позивач просив, зокрема, стягнути з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 55343 гривні 12 копійок. Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу. Так, представниця відповідача у відзиві на позовну заяву зазначає, що дійсно підприємство заборгувало заробітну плату позивачці, але стверджує, що сума заборгованості становить 29072 гривні (вказана сума не включає податки та збори), що підтверджується відповідною довідкою підприємства № 26 від 14 березня 2023 року. Разом з тим, суд зазначає, що вказані доводи представниці відповідача не узгоджуються з наданими нею суду доказами. Так, з довідки ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» № 26 від 14 квітня 2023 року (а. с. 42) вбачається, що позивачка дійсно працювала на підприємстві відповідача і станом на 14 березня 2023 року сума не виплаченої їй заробітної плати складає 29072 гривні, у тому числі: за серпень 2021 року 7249 гривень, за вересень 2021 року 7266 гривень, за жовтень 2021 року 8329 гривень, за листопад 2021 року 6228 гривні. Натомість інформацію, про те, що дані суми вказані без/з урахування податків та зборів, ця довідка не містить, у зв`язку з чим суд не приймає її до уваги та вважає неналежним доказом у справі. Крім того, з наданої представницею відповідача довідки № 27 від 14 березня 2023 року про фактичний заробіток позивачки (а. с. 43) вбачається, що остання у червні місяці 2022 року відпрацювала 176 годин, а у липні 192 години, що, в свою чергу, відповідає 22 робочим дням у червні (176 год. /8 год.=22) та 24 робочим дням у липні (192/8). Вказане в свою чергу спростовує доводи представниці відповідача про одноденний режим роботи підприємства. Разом з цим зауважує, що матеріали справи не містять належних та переконливих доказів на підтвердження того, що відповідачем перед позивачкою була погашена існуюча заборгованість по заробітній платі, а тому усі наведені відповідачем заперечення з цього приводу суд вважає безпідставними та недоведеними, до уваги їх не бере та відхиляє. За положеннями ст.\~43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Разом з\~цим,\~слід звернути\~особливу увагу\~на рішення\~Конституційного суду\~України №\~9-рп/2013\~від 15\~жовтня 2013\~року у\~справі №\~1-18/2013,\~в якому\~Конституційний Суд\~України зазначив,\~що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У частині\~1\~статті 116\~КЗпП України,\~в редакції,\~що діяла\~на момент\~звільнення [PERSON] з ДП «Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова»,\~тобто станом\~на 05\~серпня 2022\~року, закріплено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Однак, відповідач при звільненні так і не провів з позивачкою остаточний розрахунок та не виплатив їй нараховану заробітну плату. Так, з наданих відповідачем розрахункових листів вбачається, що позивачці було нараховано заробітну плату: у серпні 2021 року 9118 гривень 94 копійки, з яких утримано 1869 гривень 31 копійку податків та зборів, таким чином до видачі підлягає 7249 гривень 63 копійки; у вересні 2021 року 9140 гривень 41 копійка, з яких утримано 1873 гривні 66 копійок податків та зборів, таким чином до видачі підлягає 7266 гривень 75 копійок; у жовтні 2021 року 10477 гривень 06 копійок, з яких утримано 2147 гривень 64 копійки податків та зборів, таким чином до видачі підлягає 8329 гривень 42 копійки; у листопаді 2021 року 7834 гривні 80 копійок, з яких утримано 1606 гривень 06 копійок податків та зборів, таким чином до видачі підлягає 6228 гривень 75 копійок, Отже, з вищевказаних розрахункових листів вбачається, що заборгованість відповідача перед позивачкою по заробітній платі становить 29074 гривні 55 копійок та вказана заборгованість визначена вже за вирахуванням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів, тобто є сумою, яка належить позивачці до виплати. Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з серпня 2021 року по листопад 2021 року у розмірі 29074 гривні 55 копійок, без утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнення це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Так, приписами ч. ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Згідно з вимогами ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Судом встановлено\~та підтверджено\~матеріалами справи,\~а відповідачем\~не спростовано,\~що довідка\~№ 05/146\~про отримані\~позивачкою доходи\~за 2021\~рік позивачці\~була видана\~26\~вересня 2022\~року (а.\~с.\~21),\~а довідка\~№ 06/146\~про фактичний\~заробіток за\~2022\~рік 06 жовтня 2022 року (а. с. 22), при цьому з позовною заявою, зокрема, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, остання звернулася до суду 28 листопада 2022 року, тобто у визначений ст. 233 КЗпП України строк, таким чином доводи представниці відповідача про пропущення позивачкою строку на звернення із вказаною вимогою до суду є необґрунтованими та такими, що спростовані матеріалами справи. Слід констатувати,\~що дійсно, позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 06 серпня 2022 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення. Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ внесені зміни, зокрема, у частину першу статті 117 КЗпП України, яку викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.». Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень), опубліковано 18 липня 2022 року в газеті «Голос України» № 147. Тобто,\~починаючи з\~19\~липня 2022\~року у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, обов`язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», а починаючи з 19 липня 2022 року період, за який з роботодавця може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку, обмежений строком у шість місяців. У Рішенні Конституційного Суду України (Перший сенат) у справі за конституційними скаргами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 2, 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII зі змінами, від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Закон не має зворотної дії в часі, оскільки не поширюється на безстрокові трудові договори, укладені до його прийняття, а передбачає припинення цих договорів з моменту набрання ним чинності та можливість продовження трудових правовідносин на умовах контракту між професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) і державними та комунальними закладами культури. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У справі № 6-уп/98 Конституційний Суд України зазначає, що з прийняттям нормативно-правового акту в новій редакції втрачають чинність норми акту в попередній редакції. На теперішній час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачка звернулась до суду з даним позовом 28 листопада 2022 року, тобто вже після набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ, суд доходить висновку, що позивачка має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 серпня 2022 року, тобто з дня,\~наступного за\~днем звільнення, по 05 лютого 2023 року включно, тобто за шість місяців, однак останньою в прохальній частині позову заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 29420 гривень 63 копійки, що як вбачається з тексту позовної заяви обумовлено трьома місяцями, що передували даті її звернення з вказаним позовом до суду. Тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні саме станом на дату звернення останньої із вказаним позовом до суду, тобто, станом на 28 листопада 2022 року. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з довідкою № 06/146 від 06 жовтня 2022 року про фактичний заробіток позивачки за 2022 рік (а. с. 22), що видана їй відповідачем, її заробітна плата на підприємстві відповідача у липні 2022 року склала 10914 гривень 79 копійок, а у червні 2022 року 8698 гривень 96 копійок. Отже, середньоденна заробітна плата позивачки становить: липень 2022 року 10914 гривень 79 + червень 2022 року 7883 гривні 80 копійок, що разом складає 19613 гривень 75 копійок/ поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (24 + 22 = 46 дні) = 426 гривень 40 копійок. Однак позивачкою проведено арифметично неправильний розрахунок, тобто замість середньоденної (годинної) заробітної плати позивачки (426 гривень 40 копійок.) взято середньомісячну заробітну плату (9806 гривень 88 копійок), яка помножена не на кількість робочих днів затримки розрахунку, а на кількість місяців (3 місяців) на час звернення до суду, у зв`язку із чим сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обраховується наступним чином: 426 гривень 40 копійок * на 80 дні, станом на дату звернення позивачки з позовом до суду,(зокрема: серпень 2022 року 18 днів (з 06 серпня 2022 року), вересень 2022 року 22 дні, жовтень 2022 року 21 день, листопад 2022 року 19 дні (по 28 листопада 2022 року), та складає суму у 34112 гривень. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача, як середній заробіток на час затримки розрахунку. Крім того, слід враховувати роз`яснення, наведені у абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року у відповідності до яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. У зв`язку\~з викладеним суд дійшов переконливого висновку, що з відповідача на\~користь позивачки слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34112 гривні, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, а отже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні [PERSON] до Державного підприємства\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок. Разом з цим, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial