Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

16 червня 2021 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] із вимогами про визнання домоволодіння [ADDRESS] та\~автомобіля марки\~«Toyota\~Land\~Cruiser»,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] ,\~спільним майном\~подружжя та\~його поділ. (том-1, а. с. 3-15 та на звороті). В обґрунтування\~позовних вимог,\~з урахуванням\~уточнень від\~13\~лютого 2023\~року,\~вказано,\~що з 16 грудня 1988 року позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними було придбано за рахунок спільних коштів та спільною працею нерухоме майно, зокрема буд. [ADDRESS] та, рухоме майно - транспортний засіб «Toyota Land Cruiser PRADO 120», державний реєстраційний помер [NUMBER] . Зазначено, що після укладення шлюбу подружжя проживало спільно з батьками позивачки, а у 1996 році вони переїхали до будинку бабусі позивачки, який наразі є предметом поділу. У вказаному домоволодінні зареєстровані позивачка, відповідач та їх спільний син. Зазначено, що після вселення до вказаного домоволодіння, сторони почали будівництво ще одного житлового будинку на земельній ділянці. При цьому, матеріальну допомогу на будівництво будинку надавали мої позивачки. [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] і дане домоволодіння успадкувала за заповітом її мати [PERSON] . Також, зазначено, що за згодою позивачки, рішенням Красногвардійського районного суду м Дніпропетровська від 02 квітня 2008 року за відповідачем було визнано право власності на побудований ними житловий будинок та господарські споруди, по [ADDRESS] . Пізніше, після прийняття спадщини, мати позивачки за спільною згодою та з урахування того, що відповідачу належить частина домоволодіння за вказаним вище рішенням суду, для переходу права власності на все домоволодіння до сім`ї позивачки та відповідача, відповідачем договір купівлі-продажу спірного домоволодіння від 02 квітня 2009 року. Таким чином, відповідач є одноосібним власником домоволодіння [ADDRESS] . Вказано, що наприкінці 2019 року відповідач почав зловживати спиртними напоями та приводити додому інших жінок навіть за присутності позивачки. На початку 2020 року позивачка захворіла на пневмонію та вимушена була звільнитися із роботи. Після одужання, відповідач не пустив її додому та навіть не дозволив забрати свої особисті речі , тому вона була вимушена тимчасово переїхати проживати до своєї сестри, оскільки іншого житлового приміщення у володінні та розпорядженні, вона не має. Пізніше, отримавши робочу візу позивачка поїхала працювати до Чехії. Після приїзду з Чехії, навідавшись додому остання хотіла забрати свої речі, однак відповідач змінив усі замки, відеоспостереження, до їхньої спільної оселі позивачку не допускає, на зв`язок з нею не виходить, в домоволодінні проживає з іншою жінкою. Позивачка вважає, що оскільки домоволодіння набувалося у власність для їхньої родини та в період шлюбу, то вказане нерухоме майно належить їх на праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, зазначає, що за час спільного проживання з відповідачем, ними за спільні кошти також було придбано автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який відповідно до відомостей Головного сервісного центру МВС був перереєстрований на фізичну особу, за договором купівлі-продажу №1242/2021/2380158 від 12 січня 2021 року. Позивачка вважає, що оскільки спірний автомобіль відчужено та перебуває у власності третіх осіб, то до складу спільної сумісної власності входять кошти, одержані від його відчуження, а не сам транспортний засіб. Вважає, що оскільки відповідач самостійно розпорядився їх спільною власністю, без її письмової згоди на це та не в інтересах сім`ї, то вартість відчуженого автомобіля має бути врахована при поділі майна подружжя, а вона має право на компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля. Тому, прохає суд визнати домоволодіння [ADDRESS] та транспортній засіб Тoyota Land Cruiser, державний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя та поділити шляхом визнання за кожним із них права власності на частку спірного домоволодіння та, визнавши за відповідачем право власності на спірний транспортний засіб, припинивши право власності позивачки на нього, стягнувши з відповідача частину його вартості у сумі 342650 гривень. Ухвалою суду від 12 липня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 09 серпня 2021 року (том-1, а. с. 70), копія якої надіслана учасникам справи до відому за вихідним № 15487/21-вих/2/204/1671/21 від 19 липня 2021 року (том-1, а. с. 71) та, яка отримана відповідачем 24 липня 2021 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (том-1, а. с. 72). 04 січня 2022 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Мухи С.Я., на позовну заяву(том-1. А. с. 117-119), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування\~відзиву зазначає,\~що відповідно\~до постанови\~Пленуму Верховного\~Суду України\~"Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним я\~спільного майна\~подружжя» від\~21\~грудня 2007\~року №\~11,\~сутність поділу\~полягає в\~тому,\~що кожному\~з подружжя\~присуджуються в\~особисту власність\~конкретні речі,\~а також\~здійснюється розподіл\~майнових прав\~та обов`язків.\~При здійсненні\~поділу в\~судовому порядку\~суд має\~виходити з\~презумпції рівності\~часток.\~Але,\~при винесенні\~рішення суд\~має керуватися\~обставинами,\~що мають\~істотне значення",\~якими можуть\~бути,\~насамперед,\~ступінь трудової\~та (або)\~фінансової участі\~кожного з\~подружжя в\~утриманні спільного\~майна,\~зроблених поліпшень,\~доцільність та\~обґрунтованість укладених\~правочинів,\~спрямованих на\~розпорядження спільним\~майном,\~наявність або\~відсутність вчинення\~одним з\~подружжя дій,\~що порушують\~права другого\~з подружжя,\~суперечать інтересам\~сім`ї,\~матеріальне становище\~співвласників тощо.\~Поділ спільного\~сумісного майна\~подружжя здійснюється\~визначенням кола\~об`єктів\~спільної сумісної\~власності подружжя\~і встановлення\~їхньої вартості.\~Вартість ,\~що підлягає\~поділу,\~визначається за\~погодженням між\~подружжям,\~а при\~недосягненні згоди\~-\~ходячи з\~дійсної його\~вартості на\~час розгляду\~справи.\~Поділу підлягає\~усе майно,\~що є\~у спільній\~сумісній власності.\~Разом з\~цим,\~зазначає,\~що під\~час судового\~розгляду підлягають\~врахуванню обставини\~того,\~що позивачка\~перебуваючи в\~шлюбі з\~відповідачем жодного\~дня не\~працювала,\~навіть тоді\~коли закінчилася\~декретна відпустка\~їх спільна\~дитина не\~потребувала постійного\~нагляду.\~Крім того,\~впродовж всього\~шлюбу,\~в тому\~числі на\~момент набуття\~права власності\~на вищевказане\~домоволодіння,\~відповідач здійснював\~матеріальне забезпечення\~дружини та\~спільної дитини,\~створював усі\~належні умови\~для поліпшення\~рівня їх\~життя,\~і витрати\~на утримання\~вищевказаного домоволодіння,\~враховуючи всі\~побутові витрати.\~Тому вважає,\~що поділ\~нерухомого майна,\~а саме\~розподіл домоволодіння\~по \~частині кожному\~з подружжя,\~з урахуванням\~обставини фінансової\~участі позивачки\~в придбанні\~та утриманні\~цього майна\~є необґрунтованим,\~у зв`язку\~з чим,\~відповідач просить\~суд відійти\~від загальних\~правил поділу\~майна.\~Крім того,\~зазначає про\~те,\~що відповідач\~не погоджується\~визначеною вартістю\~спірного майна,\~зазначаючи про\~те,\~що вона\~значно менша\~та вказуючи\~на те,\~що недодамо\~яким чином\~була здійснена\~його оцінка,\~оскільки до\~володіння доступ\~має тільки\~відповідач. Щодо транспортного засобу зазначає, що останній засіб був придбаний на умовах розстрочення платежу у авто бізнесменів особисто відповідачем наприкінці 2018 року, оскільки позивачка категорично відмовлялася обтяжувати себе виплатами на його придбання. Вказує, що виконати умови щодо погашення платежу у визначений строк відповідач не зміг, з тих підстав, що позивачка та їх спільний син запозичили у відповідача кошти, які були відкладені на погашення розстрочки та не повернули їх. За рахунок запозичених коштів колишня дружина поїхала до Польщі, а син виплатив отримані ним кредити в Швидко гроші. Внаслідок невиконання відповідачем умов відстрочення платежу, вищевказаний автомобіль був вилучений автобізнесменами з користування відповідача в рахунок непогашеного боргу в подальшим переоформленням його на іншу фізичну особу. Таким чином відповідач вважає, що транспортний засіб «Toyota Land Cruiser», державний номер [NUMBER] не є спільно набутим майном подружжя, а тому вимога позивачки щодо компенсації вартості зазначеного транспортного засобу не підлягає задоволенню. 11 квітня 2022 року на офіційну електронну адресу суду надійшла відповідь представника позивачки адвоката Савко В.В., на відзив (том-1, а. с. 202-204 та на звороті), в якій він зазначає про те, що представник відповідача у своєму відзиві вносить у спір плутанину в його позиції по справі. Так, останній в описовій частині відзиву представник відповідача прохає суд відступити від принципу рівності часток, а вже у прохальній частині просить суд відмовити у задоволенні позову повністю, при цьому не зазначаючи жодної матеріально-правової норми для такої відмови. Зазначає, що вказане свідчить про визнання відповідачем того, що вказаний будинок є спільною власністю подружжя та він підлягає розподілу. Разом з цим, зазначає про те, що відповідачем не надано жодних доказів того, що позивачка не працювала та перебувала на його утриманні, так само як і доказів того, за які кошти будувався будинок, а тому вважає, що спірний будинок є власністю подружжя і має бути поділений у рівних частинах. Також вказує на те, що представником відповідача, не було зазначено конкретних підстав для відмови у задоволенні вимоги щодо транспортного засобу, тому, як зрозумів представник позивачки, сторона відповідача посилається не на продаж транспортного засобу, а на розірвання договору купівлі-продажу придбаного у шлюбі транспортного засобу, і як наслідок натякає на необхідність врахування боргів за проданий транспортний засіб при поділі. Натомість відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження розміру боргу, сплачених сум на його погашення, передачу транспортного засобу «автобізнесменам». Крім того, вказує на те, що викликають сумніви взаємовідносини відповідача з «автобізнесменами», оскільки є нетиповою для ділового обороту цієї сфери. Вважає, що відповідачем жодним чином не спростовано належними, достатніми та допустимими доказами доводи позивачки, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Ухвалою суду від 18 серпня 2022 року у справі призначено судову автомобільно-товарознавчу експертизу, на час проведення якої провадження у справі зупинено та, проведення якої доручено Дніпровському науково-дослідному інституту судових експертиз (том-1, а. с. 239-240). 20 грудня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України після проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи надійшли матеріали даної цивільної справи та висновок експерта № 5466-22 від 30 листопада 2022 року (том-2 , а. с. 16-21). Ухвалою суду від 30 грудня 2022 року у справі відновлено провадження та призначено судове засідання на 15 лютого 2023 року (том-2, а. с. 22). Ухвалою суду від 14 березня 2023 року у справі закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 20 квітня 2023 року (том-2, а. с. 46). У судове засідання представник позивачки не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (том-25, а. с. 59), в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі (том-2, а. с. 57-58). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 16 грудня 1988 (том-1, а. с. 21). З копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АЕІ № 772571 від 12 лютого 2002 року вбачається, що [PERSON] , з-поміж іншого, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , успадкувала житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться у [ADDRESS] , що належав спадкодавцю на праві свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого в Третій дніпропетровській держнотконторі 01 вересня 1987 року за реєстром № 1-3733, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 20 листопада 1987 року за № 123-117 (том-1, а. с. 22) та, право власності на який зареєстровано в Реєстрі права власності на нерухоме майно 09 лютого 2009 року за № 26371402 (том-1, а. с. 23). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2008 року у справі № 2-905/2008 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську Ради про визнання права власності на житловий будинок та господарчі споруди (том-1, а. с. 27, 33). Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок В-1, гараж-Г та сарай Д, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2009 року виправлено допущену у рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2008 року описку, вказавши в описовій та мотивувальній частині рішення: «Житловий будинок В-1 загальною площею 76,7 м2,\~житловою 39,4 м2, кількістю кімнат 3. 14 серпня 2007 року вказаний будинок з надвірними спорудами був прийнятий в експлуатацію. Рішенням виконкому Красногвардійської районної ради в місті Дніпропетровську за № 325/11 від 18 жовтня 2007 року був затверджений акт Державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва індивідуального житлового будинку В-1, гаража - Г і сарая Д розташованих за адресою [ADDRESS] », (том-1, а. с. 32). Згідно з договором купівлі-продажу домоволодіння від 02 квітня 2009 року (том-1, а. с. 24 та на звороті), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б., реєстровий № 542, [PERSON] продала відповідачу належне їй на праві свідоцтва про право на спадщину домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23032082 від 16 червня 2009 року (том-1, а. с. 23), домоволодіння [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі: договору купівлі-продажу серії ВМВ № 621908 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко І.Б. за реєстровим № 542 від 02 квітня 2009 року; рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська б/н від 02 квітня 2008 року; ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська б/н від 12 травня 2009 року. Згідно з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , транспортний засіб Тoyota Land Cruiser, кузов [NUMBER] , 2007 року випуску, 06 грудня 2018 року зареєстрований на праві власності за [PERSON] (том-1, а. с. 222). На підставі договору-купівлі 1242/2021/2380158 від 12 січня 2021 року, що посвідчений ТСЦ 1242, [PERSON] продав транспортний засіб Тoyota Land Cruiser, кузов [NUMBER] , 2007 року випуску, [PERSON] за 25000 гривень (том-1, а. с. 221 та на звороті). Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 5466-22 від 30 листопада 2022 року (том-2, а. с. 17-21), середня ринкова вартість транспортного засобу Тoyota Land Cruiser Prado 120, кузов [NUMBER] , 2007 року випуску, станом на дату проведення експертизи складає 685300 гривень. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~356\~ЦК України\~встановлено,\~що власність\~двох чи\~більше осіб\~із визначенням\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною частковою\~власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з\~вимогами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~357\~ЦК України,\~частки у\~праві спільної\~часткової власності\~вважаються рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні. Нормами ч.\~1\~ст.\~368\~ЦК України\~визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Нормами ст.\~370\~ЦК України\~визначено порядок\~виділу частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності.\~Так,\~зокрема,\~співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Приписами ст.\~60\~СК України визначено,\~що майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вимогами п. 3 ч. 1 ст.\~57\~СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Крім того, нормою статті 60\~СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Разом з цим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно з роз`ясненнями п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст. ст.\~69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Пунктом 24 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21\~грудня 2007\~року №\~11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Приписами ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України наведених у цивільних справах № 6-2670цс16, № 6037цс13, № 6-2784цс15. Так, судом встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі було придбано автомобіль Тoyota Land Cruiser Prado 120, кузов [NUMBER] , 2007 року випуску, який в подальшому, безпосередньо 12 січня 2021 року, було відчужено відповідачем на користь третьої особи. Оскільки вищевказаний автомобіль придбаний сторонами за час їхнього перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, то на вказане майно поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено,\~що вказаний автомобіль відповідачем було відчужено на користь третьої особи без згоди на те позивачки та не в інтересах сім`ї, оскільки на момент вчинення даного правочину, сторони між собою вже не спілкувалися, а шлюбні відносини між ними фактично були припинені, у зв`язку з чим в провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу. При цьому, суд зазначає про те, що відповідачем не надано суду жодних доказів ані на підтвердження того, що вказаний транспортний засіб був придбаний на умовах розстрочення платежу у авто-бізнесменів особисто відповідачем наприкінці 2018 року, ані того, що позивачка категорично відмовлялася обтяжувати себе виплатами на його придбання, ані того, що виконати умови щодо погашення платежу у визначений строк відповідач не зміг з тих підстав, що позивачка та їх спільний син запозичили у відповідача кошти, які були відкладені на погашення розстрочки та не повернули їх, ані того, що вищевказаний автомобіль був вилучений авто-бізнесменами з користування відповідача в рахунок непогашеного боргу в подальшим переоформленням його на іншу фізичну особу. При цьому, суд зазначає, що розпорядження спільним майном без згоди іншого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним, за умови, що судом буде встановлено те, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20). Під час судового розгляду сторонами у справі не оспорюється добросовісність нового власника транспортного засобу як набувача спірного рухомого майна. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відчуження відповідачем рухомого майна, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя було здійснено без згоди позивачки як співвласника такого майна, суд дійшов висновку про порушення прав позивачки, які, з урахуванням добросовісності набувача такого майна (контрагента за договором купівлі-продажу), підлягають захисту шляхом стягнення компенсації вартості її частки в праві спільної сумісної власності, через що позовні вимоги про визнання за відповідачем права власності на вказаний транспортний засіб та припинення права власності на нього позивачки не підлягають задоволенню. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 200/5013/17 провадження № 61-4050св21. При цьому, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) вказав на те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно чи його вартість враховується при поділі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. З огляду\~на викладене,\~суд дійшов\~висновку про\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивачки\~грошової компенсації\~вартості її\~частки в\~транспортному засобі\~Тoyota\~Land\~Cruiser\~Prado\~120,\~кузов [NUMBER] ,\~2007\~року випуску, у розмірі 342650 гривень, виходячи із визначеної висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 5466-22 від 30 листопада 2022 року його вартості. Щодо поділу домоволодіння [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечується, що на підставі договору купівлі-продажу від 03 липня 2014 року (а. с. 141 та на звороті), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., реєстровий № 2011, відповідачем придбано квартиру [ADDRESS] за 332859 гривень. Позивачка стверджує, що вказана квартира була придбана за спільні кошти подружжя, джерелом набуття яких є: їхні заробітні плати (вона працювала приватним підприємцем, а чоловік майстром по ремонту човнів у цьому господарстві), спільні накопичення, а також запозичені у її сестри грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, що на той час складало приблизно 105000 гривень. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з п. п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 Сімейного Кодексу в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства,догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Саме по собі посилання відповідача на те, що позивачка за час перебування у шлюбі з відповідачем, жодного дня не працювала, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку, відповідачем не доведено. З урахуванням викладеного та беручи до уваги положення норм ч. 3 ст. 70 СК України суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя. З огляду на викладене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до вимог ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині розподілу спірного домоволодіння підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме за позивачкою та відповідачем слід визнати право власності на частини від спірного домоволодіння, за кожним. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. При зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 7684 гривні 20 копійок, через що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7684 гривні 20 копійок. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial