Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

Згідно з позовом в останньому заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] (РНОКІ [NUMBER] ) на користь Дніпровської міської ради (код ЄДРПОУ 26510514) безпідставно збережені (набуті)\~кошти у сумі 359 314, 89 грн. (триста п?ятдесят дев?ять тисяч триста чотирнадцять гривень 89 копійок), а також про вирішення питання про розподіл судових витрат. Позов обґрунтований тим, що згідно з п. 2.6 Порядку №5/14 та Положення про департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту від імені міської ради укладає департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, в особі його керівника. Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради листом від 12.11.2020 №10/13-536 повідомив Дніпровську міську раду, що до них надійшов на візування проект рішення міської ради «Про надання гр. [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , гр. [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] по фактичному розміщенню будівель та споруд». 3 доданих до зазначеного проекту рішення документів вбачається, що згідно договорів купівлі-продажу від 08.05.2018, зареєстрованих у реєстрі за No 1169, No 1170, громадяни [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] будівлі та споруди, за адресою: [ADDRESS] . Крім того зазначене нерухоме майно належало продавцю гр. [PERSON] на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 по справі №0417/2-4308/2011. Крім того, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2011 за [PERSON] визнано право власності на побудоване нерухоме майно: складське приміщення літ. У-1, загальною площею 326,9 кв.м; ремонтні бокси літ. Ф-1, загальною площею 155,8 кв. м; ремонтні приміщення літ. Х-1, загальною площею 51,2 кв. м; прибудову літ. Н11, загальною площею 15,3 кв. м; складські приміщення літ. Ю-1, загальною площею 174,7 кв. м; будівлю мийки літ. Я-1. загальною площею 102,6 кв. м, які розташовані по [ADDRESS] . 3 питання укладання договору про пайову участь на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Дніпра по об?єкту: «Будівництво будівель та споруд» по [ADDRESS] , право власності на який визнано за рішенням суду, звернень до Дніпровської міської ради не надходило. На переконання позивача, зазначений об?єкт експлуатується без укладеного договору пайової участі, що призвело до неотримання міським бюджетом коштів. Після погодження наданих забудовником показників по об?єкту постійною комісією міської ради з питань бюджету, фінансів та місцевого самоврядування департаментом економіки, фінансів та міського бюджету міської ради було\~підготовлено проект договору про пайову участь на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури міста Дніпра по вищезазначеному об`єкту Листами від 11.12.2019 вих. N° 10/15-652, від 16.09.2020 вих. М 10/15-428, від 02.11.2020 вих. N° 10/15-504 департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради звертався до [PERSON] з розрахунком пайової участі та вимогою сплатити кошти. Зазначені листи повернуто до департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, у зв?язку із закінченням терміну зберігання. До цього часу договір не укладено, кошти пайової участі у сумі 359 314.89 грн. не сплачено. У грудні 2020 р. Дніпровська міська рада звернулася до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, про стягнення збитків. Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська віл 13 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2022 по справі N° 203/4630/20 апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення. Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2021 року залишено без змін. Зокрема у постанові Дніпровського апеляційного суду від 30.06.2022 по справі N° 203/4630/20 зазначено: «У зв 'язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов?язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі, суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов?язаний повернути ці когти на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому у відповідності із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України). Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов?язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; 6) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті\~правовідносин і їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 від 23 травня 2018 року у справі N°629/4628/16-4, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17. Таким чином, на переконання позивача, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у виді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов?язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. За таких обставин у разі порушення зобов?язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов?язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування. Така правова позиція узгоджується із висновком ВП ВС від 14.12.2021 у справі №643/21744/19». Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю. Відповідач позов не визнала. У відзиві на позовну заяву відповідач звернув увагу на те, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про містобудівну діяльність» від 11.02.2011 р. замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. [PERSON] не була замовником на проведення реконструкції будівель за адресою [ADDRESS] , що фактично підтверджує сам позивач, посилаючись на той факт, що право власності виникло на підставі рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 листопада 2011 року у цивільній справі № 0417/2-4308/2011. Право власності на будівлі та споруди відповідач отримав не відповідно порядку введення об`єктів у експлуатацію, а на підставі рішення суду. Відповідно до п. 9 ст. 40 Закону України « Про містобудівельну діяльність» договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Посилання позивача на обов`язок відповідача погодити проектно - кошторисну документацію та отримання декларації про готовність об`єктів, на переконання відповідача, суперечить Постанові КМУ від 22 червня 2011 р. №703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який діяв на листопад 2011 року. На переконання\~відповідача,\~ твердження позивача про обов`язок укладання договору про пайову участь не відповідає вимогам ст. 40 Закону України «Про містобудівельну діяльність». У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач або третя особа намагались укласти договір про пайову участь. За загальним правилом повернення надісланої кореспонденції з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування Відповідача, а також не може беззаперечно свідчити про його відмову від одержання кореспонденції чи про його незнаходження за адресою. Усі листи, які були направлені відповідачу, датовані строком вже після набрання чинності норми\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», якими скасовано\~ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 922/267/20, в якій досліджував питання, укладення договору про пайову участь, зазначено, що згідно з п. 2 Розділу ІІ\~ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-IX від 20.09.2019, договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Тобто, з 01.01.2020 р. у замовників відсутній обов`язок перераховувати до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, як і відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь укладені до 1 січня 2020 року. Між позивачем та відповідачем не було укладено договору на пайову участь, та листи які були надіслані після 01.01.2020 р., були такими, що суперечать діючому законодавству. Верховний Суд зауважив, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3\~ст. 5 Цивільного кодексу України). До матеріалів позовної заяви листи взагалі не були надані; на переконання відповідача, позивач посилається, на той факт, що відповідач не виконав умови щодо укладання договору про пайову участь, але доказів цього не надано. Тобто, звернення до відповідача з листами про укладання договору на пайову участь від 11.12.2019 року, 16.09.2020 року та 02.11.2020 року є лише припущення, а не доведеним фактом. Відповідач просив звернути увагу на те, що позивач, посилаючись на дату листів на адресу відповідача, які вже датовані у строк, який припинив дію ст. 40 закону України «Про містобудівну діяльність». Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України). Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України). Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, вимога укласти договір про пайову участь у період, коли вже дія ст. 40 Закону України «Про містобудівну діяльність» втратила чинність суперечить ст. 58 Конституції України. Відповідач також зазначив, що у розрахунку суми безпідставно набутих (збережених) коштів , які повинні були бути сумою пайового внеску, незрозуміло яким чином проводився розрахунок, враховуючи, відсутність у позивача проектно - кошторисної документації та лише припущення про її відсутність. Тобто сума стягнення, яку заявляє позивач, є лише його припущенням та жодним документом не доведена та не обґрунтована. Посилання позивача на частину постанови Дніпровського апеляційного суду у справі № 203/4630/20 не відповідає повній картині цієї справи, так як судом було також вказано: «…. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що на момент звернення позивача до суду із позовною заявою, а саме 16 грудня 2020 року, згідно штампу, відповідач вже не була власником спірного майна по [ADDRESS], оскільки 08 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П. Згідно вказаного договору [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частину наведеного нерухомого майна(а.с. а.с. 23\~24). Також, 08 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П. Згідно вказаного договору [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частину наведеного нерухомого майна (а.с. а.с. 25\~26). Тобто позов пред`явлений до неналежного відповідача у справі … ». На переконання відповідача, посилання позивача на ст. 1212 ЦК України суперечить обставинам, які викладені у самій позовній заяві. Як вже вказав сам позивач, відповідач набула права власності на майно, не як забудовник, а за рішенням суду. Таким чином, обов`язок укладання договору на пайову участь у відповідача не виникало. Позивач, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, вказує, що в нього були усі підстави для отримання грошових коштів, але при цьому взагалі не довів, що мав право на вище вказані договірні зобов`язання. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідач не набувала права власності на майно за рахунок позивача. Застосування ст.\~1212\~ЦК України має відбуватись за наявності певних умов та відповідних підстав, що мають бути встановлені судом під час розгляду справи на підставі належних та допустимих доказів у справі. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.\~1212\~ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15. За змістом положень ст.\~1212\~ЦК України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави цей вид зобов`язань породжується наявністю таких юридичних фактів: 1) особа набула або зберегла у себе майно за рахунок іншої особи; 2) правові підстави для такого набуття (збереження) відсутні або згодом відпали. А отже, кошти, отримані як оплата за виконання робіт за договором і набуті за наявності правових підстав для цього, не можуть бути витребувані згідно зі\~ст. 1212 Цивільного кодексу України\~як безпідставне збагачення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.01.2013 у справі N 5006/18/13/2012, від 14.10.2014 у справі № 922/1136/13)….». Необхідно зазначити, що у позивача відсутні такі підстави для застосування ст 1212 ЦКУ, так як не виконанні умови перелічені вище. У позовній заяві позивач в зазначив, що Департамент економіки та фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради листом від 12.11.2020 р. повідомив Дніпропетровську міську раду, що надійшли на візування проекти розроблення землерозпорядчої документації на земельну ділянку по [ADDRESS] . Позивач зазначив, що Дніпровська міська рада дізналась про факт порушеного права лише з 2020 року та, виходячи саме з цієї дати, розпочинає обґрунтовувати свою позицію. Так, у позовній заяві вказано, що між громадянами [PERSON] та [PERSON] та гр. [PERSON] 08.05.2018 р. було укладено договір купівлі - продажу будівлі та споруди за адресою [ADDRESS] . Позивачем у позовній заяві вказано, що заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 листопада 2011 р. у цивільній справі № 0417/2-4308/2011 визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , яке в цілому складається з: складського приміщення літ. У-1 загальною площею 326,9 кв.м., ремонтних боксів літ. Ф-1, зальною площею 155,8 кв.м., ремонтних приміщень літ Х-1, загальною площею 51,2 кв.м., прибудови літ. Н 11 , загальною площею 15,3 кв.м., складських приміщень літ. Ю-1, загальною площею 174,7 кв.м., будівлі мийки літ. Я-1 загальною площею 102,6 кв.м. При цьому позивач не вказує, яким чином відбулась фактична зміна адреси майна з [ADDRESS] , яка вказана у рішенні Індустріального районного суду міста Дніпропетровськ, на [ADDRESS] , яка вказана у договорі купівлі-продажу будівель та споруд. Відповідно до інформації, яка розташована на сайті Дніпровської міської ради https://dniprorada.gov.ua/uk/page/poshuk-prijnyatih-dokumentiv-dniprovskoi-miskoi-radi, в розділі пошук документів, на підставі Розпорядження міського голови від 11.05.2016 року за номером № 185-р було присвоєно адрес будівлям та спорудам по [ADDRESS] . Підставою для оформлення розпорядження міського голови від 11.05.2016 року стали лист архітектурно-планувального управління Дніпропетровської міської ради від 28.12.2015 року за номером № 35/1901 та письмового звернення [PERSON] від 17.12.2015 року. Саме на підставі вище вказаних документів було присвоєно адреси будівлям, що розташовані по [ADDRESS] , а саме [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . Розпорядженням міського лови за № 185-р було визнано таким, що втратило рішення про присвоєння адреси по [ADDRESS] від 09.12.2008 року № 2124-р. На переконання відповідача, позивач був обізнаний про виникнення права власності у [PERSON] на майно за адресою [ADDRESS] , починаючи з 17.12.2015 р. Таким чином, відповідач вважає, що позивач не надав жодного документу, який би обґрунтовував пропуск строку позовної давності починаючи з 28.12.2015 року до дати звернення до суду з позовом. У заяві про застосування строку позовної давності відповідач наголошував на тому, що строк пропущений та просив суд його застосувати. Представник відповідача просив суд про розгляд справи у його відсутності. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено Дніпровським апеляційним судом (постанова від 30.06.2022 р. (у справі 203/4630/20, провадження №22ц-803/1581/22), заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 09 листопада 2011\~року у цивільній справі № 0417/2-4308/2011 визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно в [ADDRESS] , яке в цілому складається з: складського приміщення літ. У-1 загальною площею 326,9 кв.м, ремонтних боксів літ. Ф-1, зальною площею 155,8 кв.м, ремонтних приміщень літ Х-1, загальною площею 51,2 кв.м, прибудови літ. Н11, загальною площею 15,3 кв.м., складських приміщень літ. Ю-1, загальною площею 174,7 кв.м., будівлі мийки літ. Я-1 загальною площею 102,6 кв.м\~(ч. 4 ст. 82 ЦПК України). 08 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П. Згідно вказаного договору [PERSON] продала [PERSON] - 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна. Також, 08 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П. Згідно вказаного договору [PERSON] продала [PERSON] - 1/2 частину вищезазначеного нерухомого майна\~(ч. 4 ст. 82 ЦПК України), 11 грудня 2019 року Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради звернувся до відповідачки з пропозицією про укладання договору про пайову участь. Такі ж пропозиції щодо укладання договору направлялись на її адресу листами від 16 вересня 2020 року та від 02 листопада 2020 року\~(ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Вказані листи з пропозиціями щодо укладання договору про пайову участь відповідачкою одержані не були, повернулись за закінченням терміну зберігання (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Як встановлено судом, позивач вважає [PERSON] забудовником за адресою: [ADDRESS] , та на підставі розрахунку пайової участі на розвиток соціальної та інженерно - транспортної інфраструктури м. Дніпра вважає, що відповідач має сплатити на користь позивача 359\~314,89 грн. (а.с. 12). Виконання вказаного обов`язку відповідач заперечує. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог та наданих сторонами доказів у відповідності до ст.ст. 76-80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на безпосередній вимозі закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Позивач посилається на те, що обов`язок відповідача сплатити на користь позивача 359\~315,89 грн. виник на підставі Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 р., який набрав чинності 12.03.2011 р., та, не зважаючи на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 внесені зміни до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме виключено статтю 40 Закону №3038-VI, але відповідно до Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 установлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Договір про пайову участь на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури між Дніпровською міською радою та відповідачем укладено не було. Відповідач заперечує отримання від позивача листів із відповідною пропозицією сплатити кошти в розмірі 359\~314,89 грн. Виконаний розрахунок пайової участі на розвиток соціальної та інженерно транспортної інфраструктури м Дніпра виконаний відносно забудови об`єкта аз адресою: [ADDRESS] , втім, відповідач ніколи не була забудовником будівель і споруд за вказаною адресою. Більш того, розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 11.05.2016 р. «Про присвоєння адрес будівлям і спорудам по [ADDRESS] відповідно до ситуаційної схеми розміщення будівлям і спорудам по [ADDRESS] присвоєні такі адреси: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , та визнано таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 09.12.2008 р. №2124-р «Про присвоєння адреси будівлям та спорудам по [ADDRESS] . Окрім того, 8 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П. Згідно вказаного договору [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частину майна за адресою: [ADDRESS] , також 08 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки будівель та споруд, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Плахотіним М.П. Згідно вказаного договору [PERSON] продала [PERSON] 1/2 частки будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] . Тобто позовом пред`явлений до неналежного відповідача у справі. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Зі змісту положень ст. 48 ЦПК України вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч.ч. 1, 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Клопотанням позивача про заміну первісного відповідача належним відповідачем не було подано, відтак, підстави для задоволення позову вістуні. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то оскільки позов необґрунтований, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема,\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц,\~від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц,\~від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц\~тощо). Відтак, оскільки позов є необґрунтованим, підстави для застосування за заявою відповідача позовної давності відсутні. Щодо розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed