Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] законним представником якої є [PERSON] , третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради, відділ реєстрації Трускавецької міської ради, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що на підставі свідрцтва про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2010 року, йому належить на праві особистої приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . У житловому будинку крім позивача зареєстрованою є його дочка - [PERSON] . Після розірвання шлюбу з [PERSON] (матір`ю відповідачки), їхня спільна дочка почала проживати разом з своєю матір`ю за місцем реєстрації [PERSON] . Таким чином з грудня 2012 року відповідачка [PERSON] на місцем реєстрації свого місця проживання не проживає. Весь час вона фактично проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Факт відсутності відповідачки понад рік за зареєстрованим місцем її проживання підтверджується відповідними актами, які складені комісією та затверджені виконавчим комітетом Трускавецької міської ради. Отже, відповідачка обрала місцем свого проживання місце проживання своєї матері. При цьому відсутні будь які обставини які б свідчили про перешкоджання відповідачці в користуванні будинком. Тому просить визнати неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право користування приміщенням - будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На позовну заяву від законного представника відповідача неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] надійшов відзив. В обгрунтуванні такого зазначає, що у звязку з розірванням шлюбу позивачем, вона разом із своєю донькою [PERSON] не проживають у спірному будинку, проте дочка систематично відвідує батька. Станом на сьогодні вона з донькою проживають у квартирі [ADDRESS] , що належить їй на праві спільної часткової власності. Однак, таке житлова квартира є невеликого розміру, і батько намагається позбавити її кращих умов життя і в разі задоволення позову дитина залишиться без місця реєстрації Від позивача та його представника - адвоката Ломакіна В.В. на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. У заявах вказали, що підтримують позовні вимоги та просять їх задовольнити. Відповідачка неповнолітня [PERSON] та її законний представник - [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлялись про судові засідання шляхом направлення документів поштою.Причин неявки суду не сповістили, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не зверталися. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: відділ реєстрації Трускавецької міської ради у судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду скерувала зяву про розгляд справи у їх відсутності. При прийнятті рішення покладаються на думку суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Трускавецької міської ради у судове засідання не з`явилась, однак на адресу суду скерувала зяву про розгляд справи у їх відсутності. При прийнятті рішення покладаються на думку суду. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 жовтня 2010 року спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла 1929 року, а саме: житлового будинку [ADDRESS] , належить її сину - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29 грудня 2010 року, №31609569 об`єкт за адресою: [ADDRESS] , належить на право приватної власності [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, [INFO] народилась [PERSON] . Батьком є [PERSON] , мати - [PERSON] . Згідно довідки №119 від 22 березня 2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана [PERSON] , про те, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані - [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до актів про фактичне проживання особи від 25 жовтня 2017 року № 286, 22 грудня 2017 року № 334, 04 лютого 2020 року № 10, 03 березня 2020 року № 13, 15 грудня 2021 року № 119 та 22 березня 2023 року №58, складеними на вимогу [PERSON] , у будинку [ADDRESS] , зареєстрованим, але фактично не проживаючою є [PERSON] . Вказані дані підтверджені підписами сусідів. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п.63). Згідно з ст.47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Стаття 71 ЖК України передбачає, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із ст. 176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Таким чином, положення діючого сімейного законодавства чітко встановлюють право користування дитини майном батьків. Згідно із ст. 16 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ст.27 Конвенції про права дитини). В свою чергу, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України ). Відповідно до частин третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітня [PERSON] проживає зі своєю матір`ю, тобто досягнувши чотирнадцятирічного віку, вільно обрала місцем свого проживання, а саме квартиру в якій проживає, зареєстрована та перебуває у частковій власності її матір - [PERSON] . Зазначений факт підтверджується і у поданому відзиві законного представника позивача - [PERSON] . Отже, в даному випадку саме цим її інтереси як неповнолітньої забезпечені у повній мірі. Водночас, матеріалами справи підтверджується, що права позивача як власника будинку порушуються відповідачем, який у ньому фактично не проживає, однак має у ній зареєстроване місце проживання, що є перешкодою для позивача у здійсненні повноважень власника. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у будинку [ADDRESS] близько з 2012 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України. Жодних перешкод у користуванні майном їй не чинилось. Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є дії (бездіяльність) відповідача, не пов`язані з позбавленням володіння, якими порушується право власності власника житла. Отже, з матеріалів справи судом встановлено, що неповнолітня син [PERSON] за вказаною вище адресою не проживає понад один рік, а тому за таких обставин, суд приходить до висновку, що в даному випадку має місце порушення прав позивача відповідачами, які підлягають захисту в порядку усунення позивачу перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: approved