Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У квітні 2023 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просить зобов`язати відповідачку [PERSON] , [INFO] , усунути перешкоди у спілкуванні з матір`ю позивачки [PERSON] , [INFO] , шляхом повідомлення про її реальне місце проживання (перебування) та надання позивачці безперешкодного доступу до такого приміщення із можливістю спілкування з нею без обмежень по часу та не чинити зазначених перешкод у майбутньому. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що відповідачка [PERSON] є її рідною сестрою, а [PERSON] є їхньою матір`ю. З моменту свого народження позивачка проживала разом з матір`ю та сестрою у місті Києві та підтримувала із ними хороші сімейні відносини. Однак згодом, починаючи з 2015 року такі відносини між ними погіршилися, оскільки [PERSON] важко хворіла, у зв`язку з чим між нею та сестрою почали виникати непорозуміння щодо спілкування з матір`ю та догляду за нею. Так, відповідачка стала вчиняти перешкоди у спілкуванні з матір`ю та забрала її до себе за місцем проживання. З метою перевірки реального місця знаходження матері та отримання відомостей про її стан здоров`я позивачка намагалася потрапити до квартири за місцем проживання відповідачки та до квартири, де раніше проживала [PERSON] , однак їй це не вдалося. Оскільки відповідачка приховувала інформацію про фактичне місце перебування їхньої матері, позивачка зверталася до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві із заявою за фактом можливих протиправних дій її сестри [PERSON] відносно їхньої матері [PERSON] . За результатами звернення працівниками поліції було проведено профілактичну бесіду з відповідачкою щодо усунення порушень у відношенні до [PERSON] , однак позивачка стверджує, що перешкоди у спілкуванні її з матір`ю з боку відповідачки так і не були усунені, порушення триває, що і стало підставою для звернення позивачки із даним позовом до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2023 головуючим суддею у справі визначено Ковбасюк О.О. Ухвалою судді від 11.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, а позивачу - відповіді на відзив. 24.05.2023 відповідачкою подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона позову не визнала. При цьому відповідачка підтвердила, що [PERSON] є їхньою з позивачкою матір`ю, однак вона не має інвалідності, не є недієздатною чи обмежено дієздатною, тому вона сама вправі вирішувати з ким їй спілкуватися, тоді як відповідачка не може змушувати матір спілкуватися чи не спілкуватися з іншими особами. Відповідачка стверджує, що жодним чином не створювала перешкод у спілкуванні матері з іншими особами, в тому числі з позивачкою. Крім того, відповідачка посилається на те, що до позовної заяви не додано жодного належного доказу, який би підтверджував факт наявності перешкод у спілкуванні позивачки з їхньою матір`ю [PERSON] , а надані позивачкою довідки правоохоронних органів навпаки підтверджують, що у її діях відсутні ознаки кримінальних правопорушень, а факти створення перешкод у спілкуванні не підтверджені. Відповідачка вважає, що даний позов містить окремі ознаки зловживання позивачкою своїми процесуальними правами, а тому просить суд відмовити в його задоволенні. У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій підтримала свою позицію, наведену у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, письмових заперечень на позовну заяву до суду від неї не надходило. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 24.03.2023. Відповідачка [PERSON] є рідною сестрою позивачки та дочкою [PERSON] . В обґрунтування позову позивачка стверджує, що з 2015 року відносини між нею, матір`ю та сестрою погіршилися, після чого сестра забрала матір до себе на постійне проживання, а в подальшому фактичне місце перебування матері їй сестра не повідомляє. З цього приводу позивачка зверталася до правоохоронних органів, однак після проведення перевірки працівниками поліції сестра продовжує чинити їй перешкоди у спілкуванні з матір`ю, чим порушує її законні права. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд зазначає наступне. Матеріалами справи підтверджується, що у серпні 2022 року позивачка [PERSON] зверталася до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві зі зверненням по факту можливого вчинення її сестрою [PERSON] протиправних дій відносно їхньої матері [PERSON] . Із письмової відповіді вказаного органу поліції на адвокатський запит вбачається, що звернення [PERSON] було зареєстроване у Шевченківському УП ГУНП у м. Києві за вх. № К-2883 від 05.08.2022 та перереєстровано до ЖЄОЗП за № 41661 від 05.08.2022. По вказаному зверненню було проведено додаткову перевірку та прийнято рішення списати матеріали до справи управління за №12478 від 05.08.2022, про що письмово повідомлено ініціатора звернення. Крім того, як вбачається з довідки старшого дільничного офіцера поліції ВП №4Шевченківськогор УП ГУНП у м. Києві А.Ведмеденка, складеної за результатами перевірки по зверненню [PERSON] , в ході вивчення вказаних матеріалів слідчим відділом не було виявлено ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а із [PERSON] було проведено профілактичну бесіду щодо усунення порушень у відношенні до [PERSON] . З огляду на наведене, суд вважає доведеними твердження позивачки щодо факту її звернення до органу поліції з приводу усунення порушень у спілкуванні з матір`ю [PERSON] . Разом із цим, вказані докази не свідчать про наявність фактів вчинення будь-яких протиправних дій з боку відповідачки [PERSON] відносно позивачки, у тому числі вчинення відповідачкою перешкод позивачці у спілкуванні з їхньою матір`ю [PERSON] . Жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність таких обставин, матеріали справи не містять. З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позивачкою належним чином не обґрунтовано обраний нею спосіб захисту її прав, а також не доведено факту порушення її прав, свобод чи законних інтересів з боку відповідачки [PERSON] . При вирішенні даного спору суд також враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 291 Цивільного кодексу України фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до статті 18 Сімейного кодексу України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Відповідно до ч. 4, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). Таким чином, право на підтримання зв`язку зі своєю матір`ю, за захистом якого звернулася позивачка, не є абсолютним та не може посягати на особисту свободу іншого члена сім`ї, який сам вправі вирішувати спілкуватися зі своїми родичами чи ні. Аналізуючи вищенаведені положення законодавства, з огляду на встановлені вище обставини справи, суд вважає, що доводи позивачки, наведені в обґрунтування позову, не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що, відповідно до статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними, а тому у їх задоволенні слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed