Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди заподіяної злочином та стягнення судових витрат. В обґрунтування вимог позову вказав, що ухвалою Житомирського апеліційного суду від 06.06.2022 кримінальне провадження (справа №295/9636/19) відносно відповідача було закрито за п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. Позивач вважає, що вчиненим кримінальним правопорушенням відповідач завдав позивачу матеріальної шкоди на суму 15888,57 грн. та моральної шкоди на суму 75000,00 грн., які просив стягнути на його користь. Також просив стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 30000,00 грн. В подальшому 30.09.2022 року позивач звернувся до суду із уточненою позовною заявою якій просив стягнути з відповідача матеріальну шкоди у розмірі 15888,57 грн. та моральної шкоди на суму 75000,00 грн. Також просив покласти на відповідача судові витрати у справі. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.10.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 12.01.2023 року представник позивача адвокат Савіцька А.О. подала клопотання про витребування доказів, а саме: оригінали матеріалів судової справи №295/9636/19 про обвинувачення [PERSON] за ст. 125 ч. 2 КК України. 12.01.2023 року протокольною ухвалою Богунського районного суду м. Житомира вищезазначене клопотання було задоволено та витребувано матеріали судової справи №295/9636/19 про обвинувачення [PERSON] за ст. 125 ч. 2 КК України у двох томах. Не погоджуючись із поданим позовом відповідач скористався правом та подав 04.04.2023 р. відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 08.05.2023 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій просила позов задовольнити в повному обсязі. 17.05.2023 року від представника відповідача адвоката Ляхова О.В. надійшли заперечення в яких останній просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до відповідача в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 14744,22 грн. за безпідставністю, та в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 75000,00 грн. за безпідставністю. Зазначив, що позовні вимоги визнають частково в розмірі 1144,35 грн. матеріальної шкоди та 1000,00 грн. моральної шкоди. 09.06.2023 року надійшло клопотання представника позивача адвоката Савіцької А.О. про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 10500,00 грн. Також 09.06.2023 року від представника позивача адвоката Савіцької А.О. надійшли письмові пояснення у справі, в яких представник позивач частково відмовився від позовних вимог з огляду на можливість двоякого тлумачення деяких чеків та просив стягнути з відповідача 2289,80 грн. матеріальної шкоди та 75000,00 грн. моральної шкоди. Судові витрати покласти на [PERSON] 12.06.2023 року від представника позивача адвоката Савіцької А.О. надійшли уточнення до письмових пояснення у справі, в яких позивач частково відмовився від позовних вимог, просив стягнути з відповідача 1937,60 грн. матеріальної шкоди та 75000,00 грн. моральної шкоди. Судові витрати покласти на [PERSON] 12.06.2023 року від представника відповідача адвоката Ляхова О.В. надійшли заперечення щодо письмових пояснень. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову з урахуванням уточнень та зменшення позовних вимог. В подальшому позивач та його представник подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач та його представник в судовому засіданні частково заперечували проти задоволення позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, в подальшому представник відповідача визнав її у розмірі 1937,60 грн., стосовно моральної шкоди визнав позов частково у розмірі 1000,00 грн. В останне судове засідання представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність відповідача. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. ст. 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Зі змісту ухвали Житомирського апеліційного суду від 06.06.2022 слідує, що кримінальне провадження щодо відповідача було закрито з нереабілітуючих підстав, а заявлений цивільний позов залишено судом без розгляду. Відповідно до ч. 1\~ст. 44 КК України, особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність (ст. ст.\~285,\~288 КПК України). Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Відповідно до п. 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 23.12.2005\~звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд, у випадках, передбачених\~Кримінальним кодексом України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого\~КК України, та за наявності визначених правових підстав. З аналізу законодавства, що регулює питання закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, слідує, що строк давності - це передбачений\~ст. 49 КК України\~певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 184/1631/18. Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст.\~284, ч. 3 ст.\~285, ч. 4 ст.\~286, ч. 3 ст.\~288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності. З змісту ухвали Житомирського апеляційного суду від 06.06.2022 року у справі №295/9626/19 слідує, що кримінальне провадження щодо [PERSON] закрито за п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України та звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчеенням строків давності. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що Житомирським апеляційним судом вина відповідача у інкримінованому йому злочин була встановлена. Зазначена ухвала сторонами не оскаржувалася та набрала законної сили. Тому враховуючи те, що предметом вказаного спору є відшкодування шкоди, заподіяної відповідачем внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, кримінальне провадження у якому знайшло своє процесуальне завершення у вказаній вище ухвалі суду від 06.06.2022, факт неправомірності його дій є встановленим, та додаткового доведення у ході розгляду даної цивільної справи не потребує. Частиною 6 ст.\~128\~КПК України передбачено, що соба, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Юридичною підставою позадоговірної відповідальності (делікту) є склад цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Загальні підстави відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань встановлено статтею 1166 ЦК України. Згідно з положеннями статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір, оскільки у деліктних зобов`язаннях діє презумпція вини, а відповідач не довів свою невинуватість. Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Зі змісту цієї норми вбачається, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Тобто будь-які витрати, які стягуються на користь потерпілого на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язані з лікуванням та заходами, спрямованими на відновлення здоров`я. Специфіка шкоди, яка завдана здоров`ю, полягає також і в тому, що вона не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування буде не зазначена шкода, а лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить:а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Однак цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування. Відповідне тлумачення викладено у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 311/2467/16-ц, провадження № 61-30575св18. При цьому, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Частиною першою статті 1177 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 (абз. 5) постанови від 23.12.2005 №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені Кримінальним Кодексом. Інститут звільнення від кримінальної відповідальності не означає декриміналізації діяння, а звільняє конкретних осіб від відповідальності за злочин, що ними було вчинено. Відтак звільнення від кримінальної відповідальності не означає виправдання особи чи визнання її невинуватою. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Виходячи із загальних принципів оцінки доказів, сформульованих у статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При визначенні розміру відшкодування матеріальної шкоди суд перевіряє доведеність позовних вимог і задовольняє їх на суму, що є документально підтвердженою. Так, позивачем до суду надано копії касових чеків, квитанцій та виписок з медичних карток амбулаторного та стаціонарного хворого. Визначаючи розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, суд враховує, що матеріалами справи доведено заподіяння позивачу діями відповідача легких тілесних ушкоджень та те, що представником позивача були зменшені позовні вимоги в частині матеріальної допомоги та визначена матеріальна шкода у розмірі 1937,60 грн. Представником відповідача визнана матеріальна шкода в визначеному позивачем розмірі 1937,60 грн., доказів зворотнього\~суду не\~надав. Враховуючи вищевикладене, та з урахуванням письмових доказів (касових чеків, квитанцій та виписок з медичних карток амбулаторного та стаціонарного хворого) розмір матеріальної шкоди складає 1937,60 грн. Згідно із п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав .Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.1ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Частиною 1 ст. 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Відповідно до роз`яснень викладених в\~Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Підстави та умови для компенсації моральної шкоди наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року в справі № 455/1076/16-ц (провадження № 61-48155св18), де вказано, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом\~моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Як свідчить тлумачення\~статті 23 ЦК України\~при визначені розміру компенсації моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Під час судового розгляду встановлена наявність завданої моральної шкоди позивачу, яка полягала у моральних стражданнях у зв`язку із отриманням легких тілесних ушкоджень внаслідок протиправних дій відповідача, які супроводжувались перенесенням фізичного болю, та емоційним стресом, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, а тому суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування позивачу завданої діями відповідача моральної шкоди. Що ж стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань підлягає встановленню та доказуванню в судовому порядку на загальних засадах змагальності сторін та доказування в цивільному процесі, виходячи із їх характеру та тривалості, стану здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин у справі, наслідків, що наступили, оскільки сума компенсації за спричинення моральної шкоди не встановлена законом. Визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг і тривалість моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок вчинення злочину, фінансове становище, суб`єктивне відношення до вчиненого відповідача, та, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, дійшов висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню 10 000 грн. Даний розмір відшкодування завданої моральної шкоди, на переконання суду, враховує всі обставини, які досліджені в судовому засіданні, та є співмірним і доцільним у даному провадженні. Представником позивача було заявлено клопотання про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу, розмір якої, згідно розрахунку судових витрат, складає 10500 грн. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вимоги сторони позивача про стягнення з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10500,00 грн. підтверджено Актом виконаних робіт по наданню правової допомоги від 18.05.2023 року та квитанцією прибуткового касового ордеру від 18.05.2023 року. Обсяг виконаних адвокатом робіт підтверджується матеріалами справи. Частинами 4, 5 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи категорію і складність даної справи, зміст заявлених позивачем позовних вимог, обсяг робіт, виконаних адвокатом; з огляду на те, що позивач поніс судові витрати на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги, що підтверджено належними доказами; суд вважає, що вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню і стягує з відповідача на користь позивача 10500,00 грн. понесених ним витрат на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги. За правилами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. Позивач, відповідно до п. 2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач звільнений від справи судового збору, а позов підлягає задоволенню частково, тому з відповідача на користь держави підлягає до стягненню судовий збір в розмірі пропорційному до задоволених вимог майнового характеру, а саме 153,98 грн., а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial