Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Відділ соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивував тим, що 04.11.1995 р. між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від сіпльного перебування у шлюбі у них є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Снятинського районного суду від 10.11.2022р. шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. При вирішенні питання про розірвання шлюбу вони з відповідачкою не дійшли згоди з ким із них буде проживати син, однак, згодом відповідачка поїхала за межі України одна, без дитини, сина залишила із ним. Отже, такими своїми діями вона самоусунулася від виховання своєї неповнолітньої дитини. На даний час відповідачка і надалі перебуває за межами України, а він разом із неповнолітнім сином проживають у [ADDRESS] , як тимчасово переміщені особи, разом із родичами, які допомагають йому піклуватися про сина. Він належним чином піклується про сина, слідкує за його здоров`ям, займаєтьсґя його вихованням, забезпечує його усім необхідним, увесь час проводить із сином, забезпечує достатній рівень для освіти та розвитку дитини, цікавиться його інтересами та потребами. Відповідачка, перебуваючи за межами України, належної участі у вихованні сина не приймає, хоч і спілкується із ним по телефону, повертатися в Україну не планує, а ожже, і достойно виховувати сина, забезпечити йому належний догляд та турботу не може. Він же, ніколи не перешкоджав та немає наміру в подальшому перешкоджати у спілкуванні дитини з матір`ю. При цьому, неповнолітній син [PERSON] однозначно висловив своє бажання проживати з ним -його батьком, в Україні, виїхати за межі України до матері не бажає. Вирішення питання визначення місця проживання неповнолітнього сина разом з ним необхідне для влаштування дитини у навчальний заклад, оформлення документів для отримання соціальної допомоги та субсидії. Він ніяким чином не перешкоджає відповідачці братии участь у вихованні їхнього спільного сина, проте, вважає, що зможе якнайкраще турбуватися про сина. Також, неповнолітній син пероебуває на повному його утриманні та матеріальному забезпеченні, відповдачка матеріально дитину не забезпечує, хоча зобов`язана утримувати дитину. Просив визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , із ним- батьком [PERSON] за міцем його фактичного проживання; стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2833,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задоволити. Позивач пояснив, що рішення про визначення місця проживання дитини необхідне йому для підтвердження факту спільного проживання з сином, оскільки про це запитують на блокпості, а також, потрібне для отримання соціальної лопомоги. Вказав, що проживають з сином у родичів дружини, на даний час не працює, відповідачка не заперечує щоб неповнолітній син проживав з ним. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні, в присутності представника органу опіки та піклування пояснив, що бажає проживати разом з батьком, на даний час проживає з ним у смт. Заболотів. Відповідач, яка належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, а тому справу слід розглянути заочно у відсутності відповідачки. Представник Відділу соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та перевіривши зібрані докази в їх сукупності, приходить до висновку, щопозову підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно тимчасового посвідчення № 378 особи, постраждалої від воєнної агресії на території України [PERSON] зареєстрований в м. Миколаїв, фактичне місце поселення: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] у позивача та відповідачки народився син [PERSON] , [INFO] .. Згідно ухвали Снятинського районного суду від 23.02.2023р. позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Відділ соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради, про визначення місця проживання дітей залишено без розгляду. Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов від 19.07.2022р., 13.03.2023р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Також, проживають, однак не зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] , які є внутрішньо переміщенними особами. Зі слів [PERSON] , його дружина перебуває за межами України, він здійснює догляд за неповнолітнім сином [PERSON] . Згідно рішення Снятинського районного суду від 10.11.2022 р. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно інформації по системі «Аркан» від 25.04.2023р. відносно перетину кордону України в період часу з 06.02.2022по даний час гр. [PERSON] , останньою здійснено виїзд за межі України в м. Порубне - 02.02.2023р. Згідно висновку Відділу соціального забезпечення населення та захисту прав дітей Заболотівської селищної ради, враховуючи інтереси неповнолітньої дитини, Відділ соціального забезпечення населення та захисту прав дітей вважає за доцільне питання визначення місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] залишити на розсуд суду. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно вимог ч.1, ч. 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання та виховання своїх дітей покладено на обох батьків і вони в рівній мірі зобов`язані їх утримувати до досягнення ними повноліття. Факт відсутності у батька або матері можливості надання дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, відсутність добровільного вирішення сторонами питання участі матері в утриманні дитини, суд дійшов до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітнього сина. Суд зауважує, що право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Крім того, суд звертає увагу про відсутність будь-яких фактичних даних, які б свідчили про непрацездатність відповідача або його незадовільний стан здоров`я, чи наявність інших утриманців, а, відтак, давали б суду підстави вважати, що відповідач не зможе сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному законодавством розмірі. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Встановлені обставини вказують на те, що між сторонами не існувало спору, щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Після досягнення десятирічного віку неповнолітній син [PERSON] продовжив проживати з батьками. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. За положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що між сторонами існує визначеність щодо місця проживання дитини. Поданий Відділом соціального забезпечення населення та захисту прав дітей висновок, в якому відділ соціального забезпечення вважає за доцільне залишити дане питання на розсуд суду, відповідає інтересам дитини, оскільки, як встановлено вище спору між сторонами немає, син [PERSON] самостійно визначив місце проживання з позивачем, про що вказав в судовому засіданні. Отже, враховуючи вік дитини, особливий зв`язок з матір`ю, відсутність доказів, які б свідчили про необхідність визначення або зміни місця проживання дитини, виходячи з принципів найкращих інтересів дитини та враховуючи військовий стан в Україні, суд критично оцінює твердження позивача про визначення місця проживання дитини із батьком. За положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі викладеного, суд вважає, що позов частково підставний та підлягає до часткового задоволення, а тому із відповідачки слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2833,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В решті позову слід відмовити. На підставі викладеного та ст. ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: dismissed