Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

В грудні 2022 року позивач [PERSON] черз свого представника адвоката Назаренко Я.В. звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд усунути відповідача від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] , в зв`язку з тяжкою хворобою, помер чоловік позивача - [PERSON] . Після смерті чоловіка позивач звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і дізналась, що окрім неї із заявою про прийняття спадщини звернувся його син від іншої жінки - відповідач [PERSON] . Позивач вважає, що відповідач не може отримати спадщину після смерті чоловіка, оскільки, останній, знаючи про важкий стан здоров`я батька, та те, що батько потребував допомоги, останньому, не допомагав за його життя. З огляду на стан здоров`я чоловіка допомогу надавала йому лише позивач. Між відповідачем та його батьком за життя, останнього, були неприязні відносини. Відповідач не відвідував батька і не спілкувався із ним, хоча мав можливість за життя батька допомогати принаймі фізично. Посилаючись на викладене, а також в зв`язку із ухиленням відповідча від виконання обов`язку щодо утримання батька, який через тяжкі хвороби потребував стороннього догляду, позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.02.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.03.2023 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Третя особа в судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без її участі. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за наведеної явки сторін. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта. Відповідач [PERSON] народивя [INFO] та його батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 31.10.2003 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві було зроблено актовий запис № 1109, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. В матеріалах справи наявні медичні документи, надані стороною позивача, які вказують на те, що за життя [PERSON] хворів, однак, достатніх доказів, які б вказували на ступінь тяжкості хвороб, останнього, та те, що він потребував постійного стороннього догляду, - матеріали справи не містять, та будь-яких клопотань в частині витребування доказів та/або призначення у справі судової експертизи з цих питань стороною позивача в ході розгляду справи заявлено не було. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно до виягу з Реєстру територіальної громади м. Києва від 04.01.2022 року, було встановлено, що [PERSON] був зареєстрований із 11.03.2000 р. по 12.11.2021 р. за адресою: [ADDRESS] . 04.01.2022 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса КМНО Ротач І.І. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] . Приватним нотаріусом КМНО Ротач І.І. було заведено спадкову справу № 1/2022 щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] . 23.02.2022 року до приватного нотаріуса КМНО Ротач І.І. надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] . Позивач в обґрунтування позових вимог вказує, що син чоловіка від першого шлюбу за життя йому не допомагав, а тому, в зв`язку із ухиленням відповідача від виконання обов`язку щодо утримання батька, який через тяжкі хвороби потребував стороннього догляду, позивач вказує про наявність підстав для усунення відповідача від права на спадкування за законом після смерті [PERSON] . Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що статтею 1216 ЦК України, передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1, 2 статті 1223 ЦК України, передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з вимогами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Частина 1 статті 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленогост. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, посилаючись на норму ч. 5 ст. 1224 ЦК України, якою визначено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, позивач просить усунути відповідача від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилась після смерті її чоловіка [PERSON] . Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку. З аналізу норм ст. 1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування. До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст. 1224 ЦК України). До другої групи (ч.ч. 3-5 ст. 1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті, а тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається. Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітті діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялись від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте, ухилявся від обов`язку щодо її надання. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятоїстатті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому, слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Звертаючись із позовом до суду, позивач посилається на те, що відповідач, як син померлого, за життя батька та, знаючи про його стан здоров`я, був зобов`язаний допомагати батьку. З огляду на стан здоров`я [PERSON] та його довготривалу хворобу, останній, потребував допомогу, яку надавала йому лише позивач. Відповідач мав можливість за життя батька допомогати принаймі фізично, а тому в зв`язку із ухиленням відповідча від виконання обов`язку щодо утримання батька, який через тяжкі хвороби потребував стороннього догляду, наявні підстави для його усунення від спадкування, передбачені ч. 5 ст. 1224 Цивільного кодексу України. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд вважає, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами те, що відповідач ухилявся від надання допомоги своєму батьку при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані та те, що спадкодавець мав потребу у постійному сторонньому догляді. Не зважаючи на заяви та пояснення сторони позивача, належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог перед судом не доведено. Стороною позивача не доведено винної поведінки відповідача та обставин свідомого ухилення відповідача від надання допомоги батьку. Зокрема, позивачем не доведено, що померлий потребував допомоги саме від відповідача, оскільки, позивачем визнається та матеріалами справи підтверджено отримання померлим допомоги від позивача. Варто відзначити, що ненадання відповідачем допомоги батьку саме по собі не може свідчити про його ухилення від надання цієї допомоги. Допитані в суді свідки винної поведінки відповідача не підтверджують та не свідчать про наявність у відповідача можливості надавати допомогу батьку, інші докази достатнього матеріального стану відповідача, матеріали справи також не містять. Оскільки факт ухилення відповідачем від утримання батька та надання йому допомоги як особі, яка через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані не доведені, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, які б давали можливість усунути відповідача, як рідного сина, від спадкування за законом щодо майна його рідного батька. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження підстави, з якими закон пов`язує можливість усунення відповідача від спадкування щодо майна його батька, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а відтак в їх задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed