Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У червні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, згідно якого просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо затвердження технічної документації з землеустрою Віто-Поштової сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області щодо встановлення меж на місцевості земельної ділянки кадастровий номер 3222481202:02:005:0201, с/рада Віто Поштова, Києво-Святошинський район, садове товариство «Лісне»; визнати незаконним та скасувати рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо затвердження технічної документації з землеустрою Віто-Поштової сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області щодо встановлення меж на місцевості земельної ділянки кадастровий номер 3222481202:02:005:0135, с/рада Віто Поштова, Києво-Святошинський район, садове товариство «Лісне»; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ №033947 від 03.02.2001 року, що виданий на підставі рішення виконавчого комітету Віто-Поштової сільської Ради народних депутатів від 24.01.1999 року №1-2 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1277; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №200685, виданого 02.04.2010 року управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області на підставі рішення 16 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30.10.2008 року, та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 011094700805. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,704 га, що розміщена на території [ADDRESS] . Право власності на підставі договору купівлі продажу земельної ділянки № 1042 від 28.07.2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності\~на\~землю\~серії ІІІ-КВ №033943,\~виданого Віто-Поштовою сільською Радою 03.02.2001 року на підставі рішення виконавчого комітету Віто-Поштової сільської Ради народних депутатів від 24.01.1999 року № 1-2. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1273. Земельна ділянка на момент укладення Договору купівлі-продажу була визначена в натурі у межах площ (на місцевості), закріплена межовими знаками, що відповідно підтверджується планом меж земельної ділянки. Щоб здійснити державну реєстрацію земельної ділянки та отримати кадастровий номер, позивачем було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка є основою для отримання кадастрового номера. Позивач звернулась із заявою та технічною документацією на земельну ділянку до реєстратора Відділу у Києво-Святошинському районі Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районні та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру від 13.03.2020 року. 13.03.2020 року позивачу було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, з таких підстав: електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; невідповідність поданих документів законодавству, а саме Акт прийомки передачі межових знаків на зберігання привести у відповідність до п.3.12 Інструкції затвердженої наказом Державного комітету України віз земельних ресурсів від 18.05.2010 №376. В протоколі проведення перевірки електронного документу від 13.03.2020 року №ПП-3201178732020 зазначено, що земельна ділянка [ADDRESS] перетинається з ділянкою 32222481202:02:005:0201 на 62.7078% та з ділянкою 3222481202:02:005:0135 на 15, 7363%. За результатами розгляду адвокатського запиту до ГУ Держгеокадастру у Київській області, направленого для з`ясування обставин, позивачу було направлено лист-відповідь № 29-10-0.221-4583/2-21 від 27.04.2021 року, у якому вказано, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222481202:02:005:0135 перебуває у власності [PERSON] . Дата реєстрації речового права 02.09.2017 року. Земельна ділянка з кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 перебуває у власності [PERSON] та [PERSON] . Дата реєстрації речового права 13.03.2019 року. Вказані земельні ділянки перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру у 2013 році в автоматизованому порядку у відповідності до вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» і згідно відомостей Державного земельного кадастру вільні від будь-яких перетинів, як між собою, так із суміжними земельними ділянками. У своєму листі ГУ Держгеокадастру у Київській області зазначило, що відомості Державного земельного кадастру про координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 відповідають відомостям про координати поворотних точок меж, які вказані в документації із землеустрою, яка зберігається в місцевому фонді документації Управління. Зокрема, документація із землеустрою, яка стала підставою формування земельної ділянки з кадастровим номером 3222481202:02:005:0135 в архіві управління відсутня. Разом з цим, земельна ділянка № [NUMBER] на момент видачі Державного акту\~на право\~власності від\~03.02.2001\~року та на момент укладення договору купівлі-продажу була визначена в натурі у межах площ (на місцевості), закріплена межовими знаками, що відповідно підтверджується планом меж земельної ділянки та з іншими земельними ділянками не перетиналась. Отже,\~причиною співпадіння\~площ суміжних\~ділянок стало\~спотворення меж\~земельних ділянок\~при розробці\~технічної документації\~земельних ділянок\~за кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 та 3222481202:02:005:0135. Відомості про\~вищезазначені земельні\~ділянки були\~внесені до\~Державного земельного\~кадастру на\~підставі розробленої\~відповідачем 1\~та відповідачем\~2,\~відповідачем 3\~технічної документації\~із землеустрою,\~яка прийнята рішенням Віто-Поштової сільської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 та рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером 3222481202:02:005:0135. Позивач вказує,\~що при\~прийнятті вказаних\~рішень Віто-Поштовою\~сільською радою\~не було\~враховано,\~що параметри земельних ділянок за кадастровими номерами 32222481202:02:005:0201 та 3222481202:02:005:0135 відмічені в технічній документації та Державному акті не відповідають проектним параметрам визначеним у відповідних документах та накладаються на земельну ділянку Позивача. Більше того, у технічних документаціях були наявні процедурні порушення в частині погодження спільних меж земельних ділянок з Позивачем. Позивач зазначає, що нею не було погоджено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, а відтак, дане непогодження призвело до накладення земельної ділянки другого відповідача, третього відповідача з кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 та земельної ділянки першого відповідача з кадастровим номером 3222481202:02:005:0135 на земельну ділянку позивача, що в свою чергу призвело до порушення прав позивача шляхом позбавлення останнього можливості вільно користуватися та розпоряджатися власною земельною ділянкою шляхом внесення даних про належну йому на праві власності земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Зазначено, що документи, які підтверджують витрати на професійну правничу допомогу позивачем будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду, після виконання усього обсягу необхідних процесуальних дій по справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.07.2021 року було відкрите загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Представником позивача разом з позовом заявлено клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, згідно якого з метою встановлення фактичних меж та конкретного відсотку накладення земельних ділянок за кадастровими номерами 32222481202:02:005:0201 та 3222481202:02:005:0135 на земельну ділянку позивача та конкретних причин, які призвели до накладення земельних ділянок, просив призначити земельно-технічну експертизу. 20.10.2021 року від представника другого відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому другий відповідач вказав, що з позовними вимогами та доводами позовної заяви не погоджується. Другий відповідач посилається на заяву представника позивача про те, що має місце часткове накладання (неспівпадіння) земельних ділянок позивача та відповідачів у системі координат Національної кадастрової системи, що пояснюється некоректним перенесенням інформації з Державного реєстру земель до електронного Державного земельного кадастру, внаслідок чого виникла технічна помилка. Порядок усунення технічної помилки чітко регламентовано ст. 37. Закону України «Про Державний земельний кадастр» та пунктами 138-161 Порядку ведення Державного земельного кадастру. затвердженого постановою КМУ No1051 від 17.10.2012р. Для усунення вказаної помилки саме позивачу необхідно замовити відповідну технічну документацію розробнику технічної документації по перенесенню меж її пайової ділянки в натуру, яким і була допущена вказана помилка. Проте позовних вимог до розробника технічної документації позивач не пред`являв. При цьому Порядок ведення Державного земельного кадастру затверджений постановою КМУ від 17.10.2012 р. детально визначає яким чином відбувається виправлення технічної помилки у Державному земельному кадастрі. А саме за заявою заінтересованої особи за формою згідно з додатком 35 відповідно до пунктів 140-148 цього Порядку. Однак позивач із заявою про виправлення технічної помилки станом на день звернення до суду із позовом не звертався. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦІК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини. на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статте 61 цього Кодексу. Також позивачем не доведено, яким чином відповідач, маючи державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.02 2001 року, міг порушити цивільні права чи інтереси позивача. який отримав державний акт також 03.02.2001 року. Ні позовна заява, ні доповнення до неї, не містять посилання на те, які норми ЦК України та інших актів цивільного законодавства порушені відповідачами. У зв`язку із тим, що позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається (недодержання в момент вчинення правочину (видачі державного акта) відповідачем/ами вимог, які встановлені частинами 1 - 2, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу), слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, шляхом визнання недійсними державних актів відповідачів. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини другий відповідач вказав, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно. виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З встановлених обставин спору вбачається, що відповідач, маючи державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.02.2001 року, отриманий у встановлений законодавством порядок, не міг порушити цивільні права чи інтереси позивача. Відповідач правомірно набув право власності на земельну ділянку і згідно з ст. 330 ЦК України не зобов`язаний у кожному випадку доводити іншим особам правомірність набуття права власності на належне йому майно. Оскільки наявність порушень з боку органу публічної влади при укладанні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна особи, яка жодних порушень не вчинила, слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання недійсними державних актів відповідачів. Так, позивач жодним чином не спростував факт правомірності набуття спочатку [PERSON] , а у подальшому відповідачем у власність земельної ділянки, а тому підстави для визнання недійсним державного акту та скасування рішення про державну реєстрацію відсутні. Задоволення позову позивача призведе до фактичного позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку, що суперечить нормам законодавства та неспівмірно з допущеним порушенням. Другий відповідач послався на постанову ВС/КЦС у справі № 467/1637/16-ц від 03.07.2019 року, відповідно до якої непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання державних актів на землю недійсними. З урахуванням підстав та змісту позовів позивач не довів порушення його прав спірним рішенням та державними актами, а судами не наведено нормативного обґрунтування такого порушення, а також не взято до уваги, що скасування рішення ради та державних актів не відновлює порушене право позивача. Крім того, відмова сусіда у підписанні акту погодження меж не є порушенням права на приватизацію земельної ділянки і не потребує оскарження у суді (постанова ВС/КЦС у справі No346/4408/15-ц від 18 квітня 2018 року). Зміщення положення спільної межі, згідно заявлених вимог в позовній заяві, призведе до ланцюгової реакції з наступного зміщення із сусідньою земельною ділянкою, в якої також виникають розбіжності в положенні меж із власником суміжної земельної ділянки. Позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що підтверджу позовні вимоги останнього, а відтак і його доводи є необґрунтованими та недоведеними. Від інших відповідачів у встановлений судом строк відзиву не надходило. 21.12.2021 року до канцелярії суду від представника позивача надійшло клопотання про заміну четвертого відповідача належним відповідачем, а саме: Віто-Поштову сільську раду Києво-Святошинського району Київської області на Гатненську сільську територіальну громаду Фастівського району Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 17.02.2022 клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача належним відповідачем задоволено. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 06.06.2022 по справі було призначено судову експертизу; провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. Проведення земельно-технічної експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. 30.01.2023 року до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшли матеріали справи № 369/8416/21 у двох томах, разом з висновком експертів №16451/22-41 від 25.01.2023 року з додатком на 15 аркушах та актом здачі-приймання висновку експертів на 1 аркуші. Ухвалою суду від 31.01.2023 року провадження по справі було поновлено. Згідно з висновком експерта експертів №16451/22-41 від 25.01.2023, земельна ділянка позивачки [PERSON] площею 0,704 га, що розміщена на території [ADDRESS] накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 322481202:02:005:0201 - 0,430 га, на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:005:0135 - 0,108 га; загальна площа накладання земельної ділянки, що належить [PERSON] на земельні ділянки з кадастровими номерами 322481202:02:005:0201, 3222481202:02:005:0135 становить 0,538 га (0,76%); лінійні проміри накладання земельної ділянки гр. [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 322481202:02:005:0201: із північної сторони - 25,15 м, із східної сторони - 16,82 м, із південної сторони - 25,63 м, із західної сторони - 17,12 м; на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:005:0135: із північної сторони - 25,03 м, із східної сторони - 144 м із південної сторони - 25.15 м, із західної сторони 4,19 м. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті. 21.06.2023 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача. У судового засідання 21.06.2023 року інші учасники справи не з`явилися, про дату, місце та час повідомлені належним чином, заяв про причини неявки до суду від них не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, відсутність, передбачених ч. 2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч. 1, 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. Частиною 2\~ст. 247 ЦПК України\~закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст.\~268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити із таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 Цивільного кодексу України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом. Вказана норма кореспондується із ст. 152 Земельного кодексу України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Також відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 3 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. Статтею 155 Земельного кодексу України проголошено, що у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. За ст. 319 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У зв`язку з розробкою та прийняттям Віто-Поштовою\~сільською радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 та рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки за кадастровим номером 3222481202:02:005:0135 права позивача були порушені, оскільки визначені Технічною документацією земельні ділянки не відповідають проектним параметрам і, як наслідок, накладаються на земельну ділянку позивача. Зважаючи на помилковість визначення меж земельних ділянок в технічній документації позивач відмовилась підписувати акти про встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), оскільки вказані в Технічній документації першого, другого та третього відповідачів відомості не відповідали проектним параметрам земельних ділянок та накладались на земельну ділянку позивача. Згідно із частиною першою статті 316 Цивільного Кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 107 ЗК України\~основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до\~ст.193 ЗК України\~містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Статтею 198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану. У відповідності до підпункту 9 пункту 2.8. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої\~наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який долучається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (додаток 2), який підписується суміжними землекористувачами (землеволодільцями), та є підтвердженням відсутності спору щодо встановлення меж земельної ділянки, а також того, що власники чи землекористувачі сусідніх земельних ділянок\~сприяють встановленню спільних твердих меж між земельними ділянками. Таким чином, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами є обов`язковою складовою технічної документації на конкретну земельну ділянку. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, при виділенні земельної ділянки з кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 та 3222481202:02:005:0135 у власність відповідача 1 та відповідача 2, відповідача 3, позивачем не було погоджено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Оскільки при\~виділенні земельної\~ділянки з\~кадастровим номером\~32222481202:02:005:0201\~та 3222481202:02:005:0135\~у власність\~відповідача 1\~та відповідача\~2,\~відповідача 3,\~Позивачем не\~було погоджено\~акт прийомки-передачі\~межових знаків\~на зберігання\~та прийняті\~за результатом\~рішення Віто- Поштовою сільською радою Технічні документації відповідача 1 та відповідача 2, відповідача 3 порушують право на землю Позивача, а відтак, підлягають скасуванню. Постановою Верховного Суду від 29.07.2019 року у справі №328/1014/17 визначено, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є необхідним при виділенні земельної ділянки у власність і забезпечує уникнення технічних помилок та порушення прав землекористувачів. Разом з цим, Верховний Суд у постанові від 6 листопада 2019 року у справі №304/1927/14-ц зазначає, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною і саме по собі непідписання суміжним землекористувачем акта погодження меж не свідчить про незаконність рішення щодо затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність. Вирішуючи справу щодо оспорення державного акту про право власності на земельну ділянку з підстав непогодження меж земельної ділянки суміжним землекористувачем, суди повинні встановити, чи призвело прийняття цього рішення до порушення прав суміжного землекористувача, зокрема, до зменшення його земельної ділянки, накладення меж тощо. Судом встановлено,\~що державний\~акт на\~право власності\~на земельну\~ділянку належну\~Позивачу було\~видано раніше,\~ніж державний\~акт на\~земельну ділянку за кадастровим номером 32222481202:02:005:0201 належну другому відповідачу та третьому відповідачу та державний акт\~на земельну\~ділянку за кадастровим номером 3222481202:02:005:0135\~належну першому\~відповідачу.\~На момент\~видачі державних\~актів на\~право власності\~на земельні\~ділянки належні першому,\~другому та\~третьому відповідачам, рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо припинення права власності в зазначених частинах на земельної ділянки, що належить позивачу не приймалось. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Згідно ч. 2 ст. 90\~ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із ст. 153\~ЗК України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 155\~Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності\~до частин\~другої,\~п`ятої статті\~158\~ЗК України,\~виключно судом\~вирішуються земельні\~спори з\~приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Частинами першою, другою статті 152\~ЗК України, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно абзацу 2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України). Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Підставою подання позову у справі є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної частиною першою статті 317 ЦК України, - права розпорядження своїм майном. За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Така позиція була висловлена Верховним судом у постанові від 11.07.2018 року по справі № 362/7124/13-ц. У постанові від 14.04.2020 року у справі №233/4679/18-ц Верховний суд зазначає наступне: «Встановивши тотожні обставини Верховний суд у аналогічній справі погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність порушених прав [PERSON], оскільки «він як на підставу своїх вимог надав суду докази того, що земельна ділянка, кадастровий номер 1422483000:19:000:0147, площею 10,61 га, що належить на праві власності [PERSON], фактично накладається на належну йому на праві власності земельну ділянку кадастровий номер 1422483000:11:000:0149, площею 6,67 га. Установивши порушення речових прав [PERSON] на земельну ділянку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації за [PERSON], оскільки земельна ділянка, що належить [PERSON] є земельною ділянкою, яка у системі координат накладається на належну [PERSON] на праві власності земельну ділянку, яку він отримав значно раніше, ніж [PERSON]» . Свідоцтво про право власності як і правочини відносно земельної ділянки, є документами, що посвідчують право власності, відтак у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки, що узгоджується з приписами статей 15, 16 ЦК України, статті 152 ЗК України. Відповідно до ч. 2 ст.\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в свій постанові від 01.07.2015 року у справі №6-319цс15. Оскільки за предметом таких правочинів є земельні ділянки, які накладаються на земельну ділянку Позивача, право власності на яку не припинено, не вилучено, а відтак, обґрунтованим є висновок про незаконність виданих актів на право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами 32222481202:02:005:0201 та 3222481202:02:005:0135. Таким чином, оскільки позивач правомірно набув право власності на земельну ділянку, яке в подальшому порушено, внаслідок накладення на земельну ділянку позивача земельної ділянки першого, другого та третього відповідачів, то позов про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом скасування актів на право власності на земельні ділянки за кадастровими номерами 32222481202:02:005:0201 та 3222481202:02:005:0135 та усіх правовстановлюючих документів укладених на підставі цих Актів підлягає задоволенню. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що: він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором; діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (правова позиція викладена КЦС ВС у Постанові від 15.10.2020 р. у справі №145/407/19). Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов). При цьому, власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 17.04.2019 р. у справі № 523/4591/16-ц та від 16.02.2021 р. у справі №127/33179/19. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Витрати по сплаті судового збору у розмірі 3\~632 грн та витрати на оплату експертизи у розмірі 16 234,22 грн. відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідачів.

Outcome: approved