Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

покликаючись на неповернення боргу, представник позивача адвокат Юрій Онисковець у поданій 11 січня 2021 року позовній заяві просить стягнути солідарно з відповідачів згідно розписки від 12 грудня 2017 року борг у розмірі 2 120 175 грн. 75 коп., з яких 1 704 000 грн. - основна сума заборгованості, 263 656 грн. 08 коп. - пеня, 152 519 грн. 67 коп. - 3 % річних від простроченої суми та судові витрати. 27 травня 2021 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить повністю відмовити в задоволенні позову, оскільки наведеними доводами спростовується факт укладення між ним та позивачем договору позики грошових коштів на суму 60 000 доларів США. Разом з тим, у нього є спірне невирішене грошове зобов?язання в сумі 700 доларів США перед [PERSON] та [PERSON] . У відповіді на відзив представник позивача адвокат Юрій Онисковець додатково стверджує, що звернення до правоохоронних органів лише 27 листопада 2020 року, тобто через 3 роки після події і лише після звернення представника позивача з досудовою вимогою свідчить про намір відповідачів уникнути повернення боргу та ввести суд в оману. У запереченнях відповідач [PERSON] наполягає, що позивача не знає і ніколи не бачив, кошти від нього не отримував, йому особисто розписку не писав. 20 жовтня 2021 року відповідач [PERSON] у відзиві позов не визнає, оскільки не знав про час і місце укладення будь-яких спірних договорів позики грошових коштів, не підписував по даному факту жодних договорів поруки, не виступав майновим поручителем. У відповіді на вказаний відзив представник позивача адвокат Юрій Ониськовець вважає, що твердження вказаного відповідача не заслуговують на увагу. 15 грудня 2022 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просить відмовити у позові із-за пропуску строку позовної давності, оскільки борг виник в грудні 2017 року. Позивач у\~суді позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах, оскільки відповідач не повернув йому позичені 60 000 доларів, про що власноруч написав відповідну розписку. По суті спору пояснив, що [PERSON] - рідні брати його дружини, друзі з дитинства [PERSON] , який тривалий час позивач у них їх гроші і через деякий час віддавав борги, це були їх фінансові зобов"язання. Через деякий час вони взяли у нього гроші, щоб позичити [PERSON] , оскільки це вже були суми, якими вони не володіли. Саме [PERSON] і запропонував їм взяти ці кошти у позивача, оскільки володів інформацією, що такий розмір коштів позичити може лише позивач. Знаючи сім"ю [PERSON] , повіривши його запевненням, що кошти будуть повернені якнайшвидше, довірившись думкам [PERSON] про їх позитивний досвід у фінансових взаємовідносинах, він декілька разів позичав [PERSON] різні суми коштів, передаючи їх через братів [PERSON] . Через деякий час, коли пройшли всі розумні строки повернення коштів, після його постійних переписок та зустрічей з [PERSON] щодо повернення боргу вказаний відповідач у його присутності, добровільно, без будь-якого примусу написав вказану розписку, у якій вони узгодили загальну суму боргу на час написання розписки. На їх зустріч [PERSON] приїхав самостійно, на своєму авто, на місце, яке вони попередньо узгодили. Також він зобов"язався передати квартиру у рахунок боргу, якщо він не буде повернутий, на підтвердження своїх слів [PERSON] передав ключі від квартири. У цій квартирі брати [PERSON] були неодноразово разом з [PERSON] , який представляв її як свою квартиру, яку йому придбали батьки. Про цю квартиру позивач навіть не знав, сам відповідач прописав про неї у власноруч написаній розписці. Під час їх зустрічей [PERSON] пропонував у рахунок боргу віддати то цю квартиру, то будинок діда та баби у [PERSON] , то автомобіль АУДІ А7, на якому він приїзджав на зустрічі, неодноразово присилав фото, що вже з грошима їде йому віддавати борг. Згодом він дізнався, що є не єдиним кредитором [PERSON] , сума тільки підтвердженого розписками боргу перед різними людьми становить близько 250 тис. доларів США, а він особисто знає двох людей, яким [PERSON] винен більше 90 тис. доларів США, але вони не мають від нього розписок, боржник нікому нічого не повертає і погрожує. Коли він спілкувався з батьком [PERSON] , оскільки той у підтвердження їх домовленостей дав йому візитку батька з особистими телефонами, то той йому зверхньо сказав, що "ти 25-ий у списку, чекай", тому він і звернувся до суду. Оскільки [PERSON] завжди говорив, що тато "все поверне, все "порішає", то позов і поданий про стягнення коштів солідарно. Представник позивача адвокат Юрій Онисковець, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, зазначив, що у відзиві відповідач не заперечував факт отримання ним коштів від позивача. Розписка від 12.12.2017 містить усі істотні умови договору позики та укладена відповідно до умов, визначених законодавством, написана власноручно [PERSON] , не містить будь-яких суперечностей, а навпаки відповідно до вимог ЦК України містить усі істотні умови отримання позичальником в борг із зобов?язанням її повернення з відміткою конкретних дат. По суті спору показав, що [PERSON] - друзі дитинства [PERSON] , він періодично позичав у них 1-3 тис. доларів США , але кошти повертав. Згодом [PERSON] запропонував [PERSON] позичити у їх швагра - позивача по справі кошти для його бізнесу. У травні 2017 року позивач позичив [PERSON] 10 тис. доларів США, 24 липня 2017 року ще 20 тис. доларів США і цей момент зафіксований на відео, 30 вересня 2017 року ще 30 тис. доларів США Рички передали Дяку Владу. Всі ці кошти позивача вказаному відповідачу передавали [PERSON] , при цьому [PERSON] знав, розумів і саме він пропонував у кого їх позичити. Кошти [PERSON] позичав на дуже короткий час, щоб закупити телефони за кордоном. У визначений час кошти не повернув, тому сам запропонував приїхати і написати розписку на всю зведену суму, що і було зроблено 12 грудня 2017 року, де вказав строк повернення до 17 січня 2018 року. Позов поданий про солідарне стягнення коштів, оскільки [PERSON] запевняв позивача, що батько кошти поверне, участь батька відображена і у їх переписках та у матеріалах кримінального провадження. Представник позивача адвокат Ігор Софина вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, оскільки розписка від 12.12.2017 містить усі істотні умови отримання позичальником в борг із зобов?язанням її повернення та дати отримання коштів, зокрема про те, що [PERSON] взяв у борг у [PERSON] кошти у сумі 60 000 доларів СШ, та зобов?язувався їх повернути до 17.01.2018. Крім того, вказана розписка написана особисто [PERSON] , що підтверджується самими відповідачами у своєму відзиві та ними не оспорюється. У своєму відзиві [PERSON] вказує, що його син [PERSON] дійсно написав розписку, однак під тиском та насильством братів [PERSON] , зокрема про те, що вказані особи викрали [PERSON] за місцем проживання у м.Рівне, фактично добу утримували в квартирі та спонукали написати розписку. Відповідач-2 на підтвердження вказаних слів посилається на матеріали кримінального провадження №12018180010000849 від 09.02.2018. Закриття вказаного кримінального провадження відповідач-2 пояснює тим, що його попросили батьки братів [PERSON] . Разом з тим, вказані твердження Відповідача-2 взагалі не відповідають дійсності. У матеріалах цього кримінального провадження міститься заява та пояснення [PERSON] від 09.02.2018, у яких [PERSON] зазначає, 08.02.2018 знаходився у своїх знайомих разом із батьком, де у нього виник конфлікт з останнім. Після чого він пішов з гостей до своїх знайомих, з якими разом поїхали у м.Дубно Рівненської області, про що нікого не повідомив. Він поїхати вирішив самостійно, фізичного та психологічного тиску щодо останнього не вчинялося, претензій по даному факту ні до кого не має. У цьому провадженні міститься пояснення від 09.02.2018 мами [PERSON] - [PERSON] , відповідно до яких син пішов з дому після конфлікту з батьками. Зазначає, що син в той час мав проблеми в особистому житті, з батьками майже не спілкувався, поводив себе дуже дивно, мав фінансові проблеми, позичав гроші. Підтверджує, що разом з чоловіком придбали для свого сина [PERSON] квартиру по [ADDRESS] . [PERSON] почав звертатися до правоохоронних органів із заявами від 27.11.2020 в поліцію Подільського району міста Києва. 13.10.2021 до Рівненського РУП ГУНІ в Рівненській області про вчинення шодо нього злочинів, лише після 23.11.2020, тобто після звернення представника позивача-адвоката Онисковця Ю.А. із досудовою вимогою до відповідачів про повернення позичених коштів, що свідчить про намір відповідачів ввести суд в оману. Під час розслідування встановлено, що будь-якого фізичного чи психологічного тиску, крім батька, щодо [PERSON] не вчинялося. Відповідач [PERSON] позов не визнає. По суті спору показав, що кошти у позивача в борг не брав. Він дійсно винен братам [PERSON] 700 доларів США, що є результатом фінансових відносин між ними. 3 приводу розписки, то в той день він був зі своїми батьками у своєї дівчини [PERSON] в м.Рівному. Між ним та батьками виникла сварка, він залишив телефон, вийшов з будинку і на авто поїхав разом з друзями дитинства [PERSON] у м.Дубно, де і написав розписку. Тато став його розшукувати, повідомив в поліції, а вранці наступного дня до [PERSON] зателефонували і вони разом пішли до Дубенської поліції, де у нього взяли відбитки пальців і він чекав, поки приїде тато та забере його додому. При розмові тато повідомив, що зі своїми проблемами розбирайся сам, але коли через рік, коли у тата стали вимагати його борг /надіслали досудову вимогу/, він 27.11.2020 звернувся в поліцію. Описана квартира належить його близькому родичу і тому розпоряджатися нею він не може, з [PERSON] , можливо, і бачився, але цього не пам"ятає. Його представник адвокат Сергій Затинний у суді просить повністю відмовити в задоволенні позову, стверджує, що розписка не підтверджує факт отримання коштів, визнає, що відповідач винен свідкам 700 доларів, а не суму, яку зазначає позивач. Ніким не заперечується, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час мали фінансові стосунки з [PERSON] . А саме вони давали Дяку Владу грошові кошти у позичку, за що отримували від нього відповідні проценти. [PERSON] кошти особисто [PERSON] не передавав, але представив в суді розписку про наявність у [PERSON] перед ним боргового зобов?язання, що є незрозумілим. Розписка виглядає як договір застави квартири, але оскільки нотаріально не посвідчена, то такий договір нікчемний. Відповідач [PERSON] , будучи допитаний як свідок, вважає, що позов безпідставний як по суті, так і щодо стягнення коштів солідарно. Так, йому відомо, що його син кошти у позивача в борг не брав, він особисто позивача взагалі не знає. Разом з тим, син дійсно винен братам [PERSON] 700 доларів США, що є результатом фінансових відносин між ними. Після закінчення сином 1 курсу, мати сина продала свій автомобіль і віддалі сину кошти для розвитку його бізнесу, так як він займався перепродажем авто, телефонів. Був такий випадок, що взимку [PERSON] вийшов з будинку, де вони сім"єю були в гостях і пропав до ранку, коли його повідомили, що син в [PERSON] і він там ночував у своїх друзів. Після цього випадку син проживав окремо, навчався у КНУ, вони спілкувалися мало. Через деякий час йому зателефонував його давній знайомий по прокуратурі [PERSON] і повідомив, що [PERSON] заборгував [PERSON] 60 тис. доларів США, що його дуже обурило, бо "хто це за людина і чим він займається, що може позичити такі кошти", вважає, що об"єктивно у позивача не може бути законних шляхів отримання таких коштів. Причиною закриття кримінального провадження є те, що батьки вказаних [PERSON] просили у нього полюбовно вирішити ситуацію, яка склалася та не створювати умов для притягнення їх дітей до відповідальності по ст.146 КК України, але на сьогодні вказані особи скористалися закриттям кримінальної справи та породили цю справу в суді. Рички входять в якусь секту, яка витягує в таких дітей, як його син -із матеріально блогополучних сімей, кошти. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Судом встановлені такі обставини. У травні 2017 року позивач позичив [PERSON] 10 тис. доларів США, 24 липня 2017 року 20 тис. доларів США, 30 вересня 2017 року 30 тис. доларів США. У попередньо обумовлений час кошти [PERSON] не повернув, тому 12 грудня 2017 року написав розписку, де вказав строк повернення загальної суми боргу до 17 січня 2018 року. Станом на дату подачі позовної заяви - 11 січня 2021 року офіційний курс гривні до долара США становив 28 грн. 40 коп. за 1 долар США. Свідки [PERSON] та [PERSON] по суті спору показали, що з 2016 року тісно дружили з [PERSON] , дід та баба якого проживали з ними по сусідству. [PERSON] приїзжджав на дуже крутій машині, пояснював, що авто подарував тато, як і квартиру в Львові, він платно навчається в ЛНУ. [PERSON] періодично позичав у них 2-3 тис. доларів США, які своєчасно повертав та інколи пригощав кавою за користування коштами. Жодного спільного бізнесу у них не було, грошей на купівлю авто вони ніколи йому не давали. Через деякий час [PERSON] повідомив, що йому для бізнесу - продажу айфонів необхідні більші кошти, які він запропонував попросити у їх швагра - позивача по справі, оскільки не було ні для кого секретом, що той такі гроші має, оскільки займається автомобілями і така сума може бути на короткий час вилучена з обігу. В травні 2017 року вони взяли ці гроші у позивача, який і сам знав [PERSON] та його сім"ю, і передали їх [PERSON] в "Капоне бар" на Щасливому в м.Рівне, про що той написав розписку. В липні 2017 року аналогічним чином передали [PERSON] 20 тис. доларів США на " [PERSON] " біля військової частини вм.Дубно, про що зняли відповідне відео. У вересні 2017 року в м.Дубно на автомийці "Серпанок" передали Дяку Владиславу 30 тис. доларів США, про що також зняли відповідне відео. Оскільки позивач був кредитором, то дуже переживав за повернення коштів, тому він зустрівся з [PERSON] і тоді він добровільно, без примусу написав відповідну розписку на загальну суму боргу у 60 тис. доларів США, віддав ключі від своєї квартири в м.Львові як забезпечення повернення боргу. Вони неодноразово були на цій квартирі [PERSON] в Львові, розробляли дизайн, допомагали робити ремонт. [PERSON] також говорив, що може віддати і будинок діда та баби. Позивач спілкувався з батьком [PERSON] з приводу повернення коштів, оскільки про його поруку було зрозуміло з його слів. Навесні 2018 року вони знову особисто зустрілися з [PERSON] біля Струмівки поблизу м.Луцька, де [PERSON] запевнив, що гроші є і він їх "на днях" поверне. Через деякий час вони вирішили перевірили квартиру, але ключі, які дав їм [PERSON] , до замку не підходили і [PERSON] сказав, що батьки змінили замки. Був випадок, що [PERSON] зателефонував до них, щоб вони забрали його з м.Рівного, оскільки він посварився з батьками. Вони приїхали, забрали його в м.Дубно до себе додому, він відключив телефон і ні з ким з рідними не спілкувався. Зранку наступного дня вони на прохання працівників поліції відвезли [PERSON] у райвідділ в м.Дубно, де він дочекався свого батька, який його розшукував. У цей день він жодних розписок не писав, а пізніше, коли позивач став спілкуватися з його батьком з приводу боргу, оговорив їх, немов би в цей день була написана оспорювана розписка, хоча навіть по матеріалах справи це не відповідає дійсності, при цьому у них з цього приводу жодних пояснень не відбиралося. З приводу шахрайських дій [PERSON] вони у поліцію не зверталися, надіючись на порядність та відповідальність сім"ї. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно з ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1057 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Ч.1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. тору. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. При вирішенні спору суд виходив із того, що між сторонами укладено договір позики, згідно з яким відповідач зобов`язався повернути позивачу отримані у борг кошти, однак у строк, передбачений договором, відповідач позичені кошти не повернув, що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики та 3 % річних, оскільки позивач довів факт укладання між ними договору позики, умови якого не виконані відповідачем. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується розпискою, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Оскільки кошти повернуті не були, у позивача були підстави для звернення з цим позовом. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред`явлення до позичальника позову про стягнення боргу за договором і визначив борг на відповідну дату. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовує наявність позикових відносин та не спростував наявність зазначеної заборгованості. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов`язань та повернення боргу. Об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст.611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст.625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Якщо це не вказано, законодавство передбачає, що можна стягнути 3% річних та індекс інфляції. Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування 3% річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів унаслідок інфляційних процесів. Приймаючи до уваги вищенаведене та враховуючи, що [PERSON] взяте на себе зобов`язання щодо повернення [PERSON] отриманої позики в розмірі 60 000 доларів США на день розгляду справи не виконав, суд вважає, що заборгованість за договором позики складає 2 120 175,75 грн., з яких 1 704 000,00 грн. основна сума заборгованості, 263 656,08 грн. - пеня, 152 519,67 грн. - 3% річних від простроченої суми. Щодо солідарної відповідальності по спірному грошовому зобов?язанні відповідачів, то події, що відбувалися, мали місце, коли [PERSON] був повнолітній та повністю відповідав за свої вчинки, маючи повну цивільну дієздатність, його батько [PERSON] не підписував по вказаному факту будь-яких договорів поруки, тому у позові до нього необхідно відмовити. Щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивної можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14). Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності: ??забезпечує юридичну визначеність та остаточність; ?? захищає потенційних відповідачів від прострочених позовів; ?? запобігає настанню несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі №200/19766/16-ц від 15.01.2020 року. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного суду викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 08.06.2016 року. Таким чином, відповідно норм матеріального права початок перебігу строків звернення до суду обумовлюється ознаками виникнення таких юридичних фактів: 1) обізнаністю особи про порушення свого права; 2) обізнаністю про особу, яка порушила право; 3) наявності суб`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права; 4) отримання інформації саме про порушення права, яке належить особі, а саме загальних відомостей щодо можливого порушення. Водночас, із самого розуміння позовної давності (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) випливають додаткові критерії обчислення початку перебігу строку позовної давності, які розкривають її процесуальний зміст. Отримання особи відомостей про порушення свого права (особу, яка порушила право), наявність можливості дізнатися про порушення своїх прав повинні надавати можливість звернутися за захистом до суду з дотримання визначеної законом процесуальної форми. Обізнаність особи має надавати можливість сформувати предмет позовних вимог, який забезпечить захист порушеного права. Тобто, сформовані особою позовні вимоги мають забезпечувати належний та ефективний спосіб захисту. Таким чином, право звернення до суду, обумовлено моментом отримання інформації про порушене право або наявністю об`єктивних обставин, котрі вказують на можливість довідатись про таке порушення, таке право кореспондує процесуальним можливостям звернення до суду, що обов`язково супроводжується виконання процесуального порядку подачі позову. У постанові від 13.02.2018 р. Верховним Судом (справа №910/9452/17) зазначено, що в розумінні ст.256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушенного права. Тобто, перебіг строку позовної давності обумовлено не лише наявністю у особи загальних відомостей про порушення прав, або наявністю можливості отримати загальну інформацію про таке порушення, а також можливість пред`явити до суду позовну вимогу конкретизовану підставами, якими вона обґрунтовується. На підставі викладеного вище, суд вважає, що строк позовної давності сторонами при подачі ними позовних заяв не пропущений. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. При вирішенні питання про розподіл судових\~витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з задоволенням позову суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Правничу допомогу у цій справі відповідачу надавали адвокати Юрій Ониськовець та Ігор Софина, що підтверджується договором про надання правової допомоги та ордерами. Ч.1 ст.133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 вказаної статті Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України). Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", про що зазначено в ч.4 ст.62 ЦПК України. Відповідно до ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 зазначеного Закону). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення\~(п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст.141 ЦПК України). Відповідно до ч.1 та 2\~ст.137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. ч.2 ст.137 ЦПК України). Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України\~вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг,

Outcome: approved