Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

представник позивача просить суд позбавити громадянина [PERSON] ( [INFO] , уродженця м. Кагарлик, Київської області, проживаючого за адресою: [ADDRESS] , податковий номер [NUMBER] ) батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] ( [INFO] , уродженця м. Кагарлик, Київської області, проживаючого за адресою: [ADDRESS] , податковий номер [NUMBER] ) аліменти на користь батька - вихователя [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 28.03.2023 року і до досягнення дитиною повноліття, обґрунтовуючи позов наступним. У місті Кагарлик Кагарлицької міської територіальної громади Обухівського району проживає [PERSON] , [INFO] , який є батьком малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Батько ніде не працював, займався крадіжками. Тому рішенням Кагарлицького районного суду від 03.12.2018 року за вчинення умисних, протиправних дій, які виразилися у вчиненні наруги над могилою, а також незаконному заволодінні предметами, які знаходяться на могилі, був засуджений до позбавлення волі на 4 ( чотири) роки. Відповідно розпорядження голови Кагарлицької районної державної адміністрації від 12 лютого 2020 року № 29 дитина влаштована на виховання та спільне проживання до прийомної сім`ї [PERSON] с. Гребені. З 02.02.2021 року [PERSON] перебуває на первинному облік дітей, позбавлених батьківського піклування, служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Кагарлицької міської ради. За час перебування дитини у прийомній сім`ї батько не дзвонив, життям, здоров`ям та навчанням не цікавився. Згідно підпункту 14 пункту 25 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» «...батько по завершенні відбування покарання повинен звернутися до служби у справах дітей та сім`ї із заявою про повернення йому дитини». Строк відбування покарання батька завершився 21 вересня 2021 року. Із вересня 2021 року заяв від [PERSON] про повернення йому дочки до служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Кагарлицької міської ради не надходило. 21 вересня 2022 року батько написав пояснення про неможливість виховувати дочку. Тому батька було запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Кагарлицької міської ради. На засідання комісії, яке відбулося 01 березня 2023 року, батько надав нотаріально завірену заяву, якою дав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки. На даний час батько ніде не працює, бажання бачитися з дочкою не має. Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 06 березня 2023 року № 645-38 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до положень статті 150 Сімейного кодексу України мати, батько зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» вбачається, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання свої обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не створюють умов для проживання дітей, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання і т.п. Усе це розцінюється як ухилення батьків від виховання дитини. Виконавчий комітет Кагарлицької міської ради як орган опіки та піклування відповідно ухвали від 28 березня 2023 року надсилає уточнені позовні вимоги щодо справи № 368/335/23, 2/368/23 щодо стягнення аліментів, а саме: згідно ч. 3 ст. 166 Сімейного Кодексу України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Також суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні банку. Відповідно до ч. 3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька або матері або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Наразі, аліменти відповідач не платить, є працездатною особою, а тому з нього необхідно стягувати аліменти в розмірі частини від усього доходу (заробітку). Тому просять стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь батька - вихователя [PERSON] , на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] ,аліменти у розмірі його заробітну (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову до суду і до моменту досягнення дитиною повноліття Відповідач [PERSON] позовні вимоги щодо себе визнає та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи в особі служба у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради Стеценко Н.М. підтримує позовні вимоги позивача та просить їх задовольнити, оскільки рішення буде лише на користь дитини. Суд, вислухавши сторони, дитину, свідків та вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків. За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України). Відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.03.2020 р., що виданий Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області (а.с. 26). Заявою [PERSON] від 15.02.2023 р., яка була нотаріально завірена, про те, що він, [PERSON] , повністю розуміючи значення і правові наслідки своїх дій, без будь-якого тиску, відповідно до власного волевиявлення, цією заявою дає свою згоду на позбавлення його батьківських прав щодо його малолітньої дочки, громадянки України, [PERSON] , [INFO] . Цією ж заявою він, [PERSON] , відмовляється від виховання та утримання його малолітньої дочки, громадянки України, [PERSON] , [INFO] , з причини неможливості забезпечити її належним доглядом, утриманням та вихованням (а.с. 27). Рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 06.03.2023 р. № 645-38 було затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] [INFO] (а.с. 28). Висновком виконавчого комітету Кагарлицької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] , встановив наступне. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] ), [INFO] , є батьками малолітньої [PERSON] . Дитина з 12 лютого 2020 року згідно розпорядження голови Кагарлицької районної державної адміністрації від 12.02.2020 року № 29 влаштована на виховання та спільне проживання до дитячого будинку сімейного типу [PERSON]. Мати дитини згідно заочного рішення Кагарлицького районного суду від 21 жовтня 2019 року позбавлена батьківських прав на дочку, батько відповідно вироку Кагарлицького районного суду від 03.12.2018 року засуджений на 4 роки позбавлення волі. Після повернення з місць позбавлення волі батько долею дочки не цікавився, а 21.09.2022 року написав заяву про неможливість займатися вихованням та утриманням дитини. 15 лютого 2023 року нотаріальною заявою дав згоду на позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дочки. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 01 березня 2023 року (протокол № 3) розглянута заява батька. Члени комісії одноголосно прийняли рішення про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Діючи в інтересах дитини та зважаючи на самоусунення батька від виконання батьківських обов`язків, виконавчий комітет Кагарлицької міської ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , жителя м. Кагарлик Обухівського району Київської області батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с. 29). Свідок [PERSON] пояснила, що до них було передано дочку відповідача. Дитиною він не цікавився взагалі. Свідок [PERSON] пояснив, що до них у сім`ю було передано дочку відповідача. Він, як батько, дитиною не цікавився. Допитана у суді була дитина [PERSON] просила не позбавляли її батька батьківських прав щодо неї. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема від 24 червня 2020 року у справі № 344/6374/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Суд, враховуючи вищенаведене приходить до висновку про необхідність позбавлення батьківських прав відповідача. Що стосується аліментів, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст. 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження та ін. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, тобто не має групу інвалідності та не позбавлений обов`язку утримувати дитину. Суд вважає, що наявні законні підстави для задоволення позову в частині стягнення з [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України, та вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі ст. ст. 164, 166, 180, 184, 193 СК України,

Outcome: approved