Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

06.12.2022 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] в якій просив визначити місце проживання їх спільної дитини, [PERSON] , [INFO] , разом із батьком. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12.07.2003 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується актовим записом №524, зареєстрованим 12.07.2003 року у Міському відділі реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції. За час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 30.11.2021 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено рішення, яким шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Позивач посилається на те, що після розлучення спільні діти деякий час проживали з матір`ю, проте з травня 2021 року по сьогоднішній день фактично діти проживають з батьком, який повністю займається їх піклуванням. Разом з тим позивач відзначив, що між ним та відповідачкою 01.07.2021 року було укладено Договір між батьками про сплату аліментів на дітей, в якому вони врегулювали певні питання стосовно виховання та утримання спільних дітей. Також позивач посилається на те, що 16.08.2021 року між ним та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін до Договору між батьками про сплату аліментів на дітей, посвідченого 01.07.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В. за реєстровим номером 4829, відповідно до п. 2 якого сторони погодили, що неповнолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , виявила бажання проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, незважаючи на те, що з травня 2021 року молодша донька, [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком, мати дитини, [PERSON] виявляє категоричну незгоду щодо її проживання із батьком, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. 22.12.2022 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження. Згідно відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 22.06.2012 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.73) Сторони в судове засідання, призначене на 08.06.2023 року на 14:00, не з`явились. Від представника позивача надійшла до суду заява, в якій остання просила розгляд справи провести за їх відсутності, не заперечувала щодо прийняття по справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлена належним чином та своєчасно. В матеріалах справи наявна заява від третьої особи Органу опіки і піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про розгляд справи без їх участі (а.с. 76). Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач, [PERSON] , була належним чином повідомлена про судові засідання, призначені на 07.02.2023 року, 09.03.2023 року, 25.04.2023 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення та квитанції кур`єрської служби доставки ТОВ «Двадцять п`ять годин» з відмітками про отримання (а.с. 74, 88, 93). Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 12.07.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції складено відповідний актовий запис №524. Від шлюбу сторони по справі мають двох дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 01.07.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір між батьками про сплату аліментів на дітей, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В. та зареєстрований в реєстрі за №4829. Відповідно до п. 3 Договору місце проживання [PERSON] , яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо діти виявлять бажання проживати з батьком, то вони будуть проживати за адресою: [ADDRESS] . Якщо діти виявлять бажання проживати з матір`ю, то вони будуть проживати за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 4 Договору батьками будо досягнуто домовленості щодо місця проживання дітей. Діти можуть на власний розсуд, за власним бажанням проживати як у Батька, так і у Матері. Договором про внесення змін до Договору між батьками про сплату аліментів на дітей, посвідченого 01.07.2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В. за реєстровим №4829 від 16.08.2021 року в п. 2 визначено, що неповнолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , виявила бажання проживати з Батьком за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2021 року у справі №522/13218/21 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] , [INFO] , на території України до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 30). Довідкою від 08.09.2022 року серії 12ЯЯТ №464838, виданою КНП «Міський психіатрічний диспансер» Одеської міської ради підтверджено, що громадянин [PERSON] [INFO] , без проявів психічних розладів (а.с. 31). Окрім того, згідно з медичною довідкою від 08.09.2022 року №001570, виданою КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради громадянин [PERSON] , [INFO] , за даними архіву, реєстратури та картотеки Центру на наркологічному обліку не значиться (а.с.32). Відповідно до довідки від 31.10.2022 року №04-01/123/1, які видані Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» громадянин [PERSON] займає посаду заступника Голови з організації роботи портів та отримує постійний дохід (а.с. 39). 07.11.2022 року спецалістами територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] , малолітньої [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , про що складено Акт обстеження умов проживання, відповідно до якого, зокрема, встановлено, що квартира чиста, світла, зроблено сучасний ремонт, облаштована меблями та побутовою технікою, водо-, електропостачання в наявності. Діти забезпечені окремими ліжками, столами для навчання, шафами та одягом (а.с. 56). В матеріалах справи містяться характеристики, підписані громадянами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно до яких громадянин [PERSON] характеризується як відповідальний та люблячий батько, веде здоровий спосіб життя. Громадянин [PERSON] , який є дядьком дітей підтвердив, що діти більше року проживають з батьком, постійно проводять з ним свій час. Також до суду надійшов Висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.12.2022 року за вих. №01-11/1716/1вих відповідно до якого вирішено вважати доцільним визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частини першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) (далі - Конвенція) згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до Акту бесіди від 07.11.2022 року, проведеного представником територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Приморському районі з [PERSON] , [INFO] : «Дитина проживає з батьком вже 1,5-2 роки. Мати бачила останній раз 1,5 місяця тому, з нею не спілкується та майже не приймає участі у вихованні. Кіра виявила бажання і надалі проживати з батьком» (а.с. 55). З викладеного вбачається, що [PERSON] , [INFO] , висловила своє бажання в подальшому проживати разом із батьком, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В силу частини першої статті 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. За аналізом представлених суду характеризуючих даних позивача по справі слід дійти висновку, що батько малолітньої [PERSON] має позитивні характеристики, є працездатним, не має негативних звичок, має належні умови для проживання та виховання своєї дочки. Судом не встановлено, що батько малолітньої [PERSON] веде себе аморально та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дитини. Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи та аргументи на обґрунтованість пред`явленого позову [PERSON] , з боку [PERSON] суду не надано. Зважаючи на викладене, оцінюючи зібрані у справі докази, як кожен окремо так і в їх сукупності, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, дотримуючись справедливої рівноваги між інтересами малолітньої дитини поряд з інтересами її батьків, суд дійшов висновку, що найкращим інтересам малолітньої [PERSON] , [INFO] , буде встановлення місця її проживання разом із батьком, [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved