Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначив, що він є власником обумовленої квартири. В зазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і відповідач [PERSON] по справі, проте за місцем реєстрації відповідач не проживає значний час, не спілкується, комунальні платежі не сплачує, будь - які речі відповідача у квартирі відсутні. Факт не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] підтверджується актом від 15.09.2021 року, складеним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , завірений Головою правління ОСББ «Мрія», що мешкають по [ADDRESS] . Позивач вважає, що реєстрація місця проживання відповідача порушує його права, як власника будинку та обмежує його право на вільне розпорядження майном. Посилаючись на вказані обставини, позивач [PERSON] просилв позовні вимоги задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.11.2021 року головуючого по справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.11.2021 року відкрито відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено підготовче засідання. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву у 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Проткольною ухвалою суду від 06.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі в зв`язку з неявкою сторін. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку. Крім того, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті Судова влада України. Відзив не подавав. Відповідно до\~ст. 128 ч. 11 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.1ст.280 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.4 ст.\~223\~ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з неявкою позивача, відповідача, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Згідно витягу з ДРРП про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] \~, на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 01.01.2020 р. за реєстровим № 3958. Згідно відомостей про зареєстрованих осіб, наданих Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, у житловому приміщенні за вищевказаною адресою зареєстровані\~позивач, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач. Відповідно до акту про не проживання за місцем реєстрації від 15.09.2021 року, відповідач [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2020 року по теперішній час. Акт про не проживання [PERSON] засвідчені сусідами та Головою правління ОСББ «Мрія». Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає в квартирі більше одного року. Доказів наявності поважних причин такого не проживання, суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд на підставі ч.1\~ст. 141 ЦПК\~стягує з відповідача на користь позивача сплачений ним при поданні позову судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved