Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] померла [INFO] , яка є тіткою позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем по закону п`ятої черги, інших спадкоємців немає. В шестимісячний строк позивач звернувся до [PERSON] , державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори. Однак, позивач отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з не поданням необхідних для вчинення такої нотаріальної дії документів. Таким чином, позивач вимушений звернутись до суду із позовною заявою про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом, оскільки відмова нотаріуса перешкоджає позивачу вирішити питання щодо оформлення спадкових прав. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2023 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Почато підготовче провадження з моменту відкриття провадження по справі. 07.02.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про долучення доказів. Ухвалою суду від 24.04.2023 закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно. Призначено справу до судового розгляду по суті. 06.06.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив. У судовому засіданні позивач та представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, про дату та час повідомлена належним чином, у надісланому відзиві просила справу розглядати без її участі. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких обставин, судом вжиті достатні заходи щодо належного повідомлення учасників та забезпечення їх участі в розгляді справи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом, [PERSON] - є тіткою [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданого Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 10 лютого 2021 року, серія [NUMBER] . Відповідно до Інформаційної довідки № 66167579 від 27.08.2021 р. зі Спадкового реєстру, наданої Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою, 24.05.2021 р. на спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , була заведена спадкова справа № 67695106, номер у нотаріуса: 378/2021, місце заведення та зберігання: Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, 04108, м. Київ, пр-т Правди, 33. 26 жовтня 2021 року до [PERSON] , державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, звернувся [PERSON] стосовно видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] , після смерті [PERSON] . Позивач є спадкоємцем майна померлої згідно заповіту, який був складений [PERSON] 26.08.2015 р. (номер у спадковому реєстрі 57853987). Однак, 26 жовтня 2021 року [PERSON] , державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, була постановлена Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 3668/02-31 з підстав відсутності документу, що підтверджує право власності померлого на квартиру [ADDRESS] , та відсутності державної реєстрації права власності у встановленому порядку. [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державної адміністрації Шевченківського району 31.05.1994 року, що підтверджується копією вказаного свідоцтва та Інформацією про право власності на майно, виданою Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 29.12.2021 р. за № 062/14-17500 (И-2021). У зв`язку з тим, що оригінал Свідоцтва про право власності на житло було втрачено, позивач через свого представника звернувся до Шевченківської районної в місті Києві Державної адміністрації з запитом щодо видачі йому дублікату Свідоцтва про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] . 24.11.2021 р. було отримано відмову (вих. № 109/02/31-5406) у видачі дублікату на підставі п. 25 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 у зв`язку з тим, що позивач не є власником чи співвласником квартири [ADDRESS] . 26.01.2022 р. позивач через свого представника подав до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м. Київ заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 50620300 на квартиру [ADDRESS] за померлою особою - [PERSON] 12.08.2022 р. було отримано відмову у державній реєстрації права власності за померлою особою на підставі відсутності оригіналу Свідоцтва про право власності на житло. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво. Відповідно до п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.ч.1, 3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з вимогами ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Згідно ч. 1 ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, у разі якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, якщо він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірна квартира входить до складу спадщини, а позивач - єдиний спадкоємець, який прийняв спадщину, а відтак, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі та визнає за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved