Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

Позивач 26 лютого 2021 року звернувся до суду із позовом, у якому просить: 1) визнати недійсним договір купівлі-продажу № 966 від 23 квітня 2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 2) скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю загальною площею 125,2 кв.м. на [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19885857) з припиненням права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю загальною площею 125,2 кв.м. на [ADDRESS] ; 3) визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1994 від 19 вересня 2008 року укладений між [PERSON] та [PERSON] ; 4) скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю загальною площею 125,2 кв.м. на [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19885857) з припиненням права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлову будівлю загальною площею 125,2 кв.м. на [ADDRESS] ; 5) зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0126 га, шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі, загальною площею 125,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що Львівська міська рада є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Дана земельна ділянка надавалась в оренду ПП [PERSON] на підставі ухвали Львівської міської ради №1138 від 26 лютого 2004 року та на основі договору оренди землі від 15 липня 2004 року терміном на 5 років, а саме до 26 лютого 2009 року для обслуговування павільйону. Станом на 14 серпня 2020 року за адресою: [ADDRESS] не обліковується жодних договорів оренди на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд. Відповідно до акту обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] від 11 вересня 2020 року №99, земельна ділянка площею 0,0126 га перебуває у комунальній власності та відноситься до земель житлової та громадської забудови. За результатами даного обстеження встановлено, що на земельній ділянці площею 0,0126 га по [ADDRESS] знаходиться торговий павільйон орієнтовними розмірами 18,00м х 6,25м х 7,35м х 1,30м х 10,65м х 7,55м. 10 серпня 2007 року за ФОП [PERSON] було зареєстроване право власності на павільйон літ. Б-1 за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 17 липня 2007 року. У грудні 2008 року Львівська міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області із заявою №1.7-вих-170 від 25 грудня 2008 року про поворот виконання рішення суду від 17 липня 2007 року. За результатами розгляду судом першої інстанції заяву задоволено та постановлено здійснити поворот виконання рішення Господарського суду Львівської області від 17 липня 2007 року по справі №1/357-19/28, а саме: скасувати реєстрацію права власності проведену ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за ФОП [PERSON] на павільйон по [ADDRESS] . Одночасно 19 червня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу №966 від 23 квітня 2008 року, приватним нотаріусом Скречко М.М. було проведено реєстрацію права власності за [PERSON] на павільйон літ. Б-1 загальною площею 125,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 19885857). 26 вересня 2008 року, на підставі договору купівлі-продажу №1994 від 19 вересня 2008 року, приватним нотаріусом Волинською Л.В. було проведено реєстрацію права власності за [PERSON] . Відтак, [PERSON] самовільно зайняв та фактично використовує земельну ділянку комунальної власності площею 0,0126 га у межах червоних ліній [ADDRESS] шляхом розміщення вищевказаної споруди за відсутності відповідного рішення Львівської міської ради про передачу у власність або надання у користування (оренду) даної земельної ділянки. Інформації про прийняття декларації про готовність об`єкта до експлуатації площею 125,2 кв.м не має. Згідно з договором оренди земельної ділянки, який був укладений 15 липня 2004 року, земельна ділянка передавалась [PERSON] для обслуговування малої архітектурної форми строком з 15 липня 2004 року до 26 лютого 2009 року, а не для будівництва нерухомого майна. Окрім цього, за протестом прокурора Залізничного району м. Львова від 21 грудня 2005 року Львівською міською радою було скасоване рішення про надання земельної ділянки по [ADDRESS] в оренду для встановлення та обслуговування павільйону. А відтак, на момент здійснення будівництва відповідач не мав права вчиняти будь-які дії щодо використання земельної ділянки комунальної власності. Львівська міська рада наголошує, що первинна реєстрація права власності на вищезгаданий об`єкт була скасована у судовому порядку та задоволена заява про поворот виконання рішення суду, а відтак вважає наступні правочини, що стосуються відчуження права власності щодо вищезгаданого об`єкту незаконним, оскільки у відповідачів були відсутні будь-які документи на право користування даною земельною ділянкою комунальної власності. У результаті укладення договорів купівлі-продажу реєстраційні номери №966 від 23 квітня 2008 року та №1994 від 19 вересня 2008 року Львівська міська рада позбавлена можливості використовувати належну територіальній громаді земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Павільйон за вищевказаною адресою є тимчасовою спорудою. За результатами обстежень проведених відділом самоврядного контролю за використанням та охороною земель у м. Львові департаменту містобудування Львівської міської ради та Залізничною районною адміністрацією за адресою: [ADDRESS] жодних об`єктів нерухомості за вказаною адресою виявлено не було, а виявлено павільйон площею 125,2 кв.м, який складається з панелей типу « [INFO] » та металопластикового профілю зі склопакетним заскленням. Споруда на [ADDRESS] є тимчасовою спорудою, право власності на яку згідно з частинами 1, 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Окрім цього, проведення державної реєстрації на тимчасову споруду як на об`єкт нерухомості, призводить до виникнення зобов`язання Львівської міської ради, як власника земельної ділянки, щодо землекористування зазначеною земельною ділянкою. Адже, лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Зважаючи на вищенаведене, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] підлягає поверненню у розпорядження Львівської міської ради, як уповноваженому представнику територіальної громади шляхом знесення самовільно збудованого приміщення. За наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного\~суду м.\~Львовавід 23.03.2021\~ відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Залізничного районного суду м.\~Львова від 23.03.2021\~року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Заборонено [PERSON] відчужувати будь-яким способом павільйон під літ. «Б», що розташований за адресою: [ADDRESS] , а також органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктам як суб`єктам державної реєстрації прав; територіальним органам Міністерства юстиції України), вчиняти реєстраційні дії щодо: павільйону під літ. «Б» площею 125,2 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 19885857), що належить на праві власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 28 квітня 2021 року представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги заперечив у повному обсязі. Покликається на те, що станом на 23 квітня 2004 року [PERSON] добросовісно володів павільйоном загальною площею 121,3 кв.м по [ADDRESS] та мав право власності на нього. 23 квітня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу №966, за яким [PERSON] набув право власності на вищевказаний павільйон, тобто ще до скасування Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 19 березня 2008 року. Тобто, право власності [PERSON] на спірний об`єкт виникло після визнання за попереднім власником, [PERSON] , права власності, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості. Таким чином, станом на 19 вересня 2008 року вищезазначене приміщення належало на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2008 року. 19 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу №1994, за яким [PERSON] набув право власності на спірний павільйон. Отже, беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що позивачем не долучено до позовної заяви будь-яких доказів щодо незаконності набуття [PERSON] права власності на спірне майно, відтак позовні вимоги щодо скасування права власності за ним за своїми наслідками становить втручання позивача у право [PERSON] на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому не підлягають до задоволення. Окрім цього, позивачем пропущений строк позовної давності. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 08 червня 2022 року позивач надіслав на адресу суду письмові пояснення, у яких покликається на те, що Ухвалою Львівської міської ради від 26 лютого 2004 року №1138 «Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок для встановлення та обслуговування малих архітектурних форм у м. Львові» приватному підприємцю [PERSON] було надано в оренду земельну ділянку на [ADDRESS] для встановлення та обслуговування павільйону (малої архітектурної форми площею до 30 кв.м). 15 липня 2004 року укладено договір оренди між Львівською міською радою в особі заступника міського голови з питань містобудування та землеустрою [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] , відповідно до якого в оренду передано земельну ділянку для обслуговування павільйону загальною площею 0,0150 га у тому числі під забудовою 0,0145 га, під твердим покриттям 0,0005 га. На підставі вищезазначеного договору оренди земельної ділянки було розпочато будівництво павільйону. Договір оренди не пройшов державної реєстрації у Львівському міському управлінні земельних ресурсів (не набрав чинності), отже [PERSON] не мав права приступати до використання земельної ділянки. Разом з тим, у п. 31 даного договору оренди землі орендар земельної ділянки зобов`язаний: приступати до використання земельної ділянки у строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим у встановленому порядку; у п`ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору оренди відповідному органу державної податкової служби. Окрім цього, відповідно до Ухвали львівської міської ради №121 від 14.11.2002 «Про затвердження «Порядку розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, надання дозволів на розміщення та відкриття об`єктів дрібно-роздрібної торгівлі, громадського харчування та побутового обслуговування» ПП [PERSON] повинен був після укладення та державної реєстрації договору оренди перенести межі земельної ділянки в натуру. Однак, [PERSON] жодним чином не дотримався встановленої процедури, він навіть не звертався у районну адміністрацію для отримання вищезазначеного дозволу. [PERSON] , одержавши в інженерних службах міста Львова 15 січня 2007 року, тобто через три роки після прийняття ухвали технічні умови на воду та отримавши дозвіл на виконання робіт, щодо влаштування будівельного майданчику, тобто завезення, складування і зберігання матеріалів необхідних для встановлення малої архітектурної форми, тощо приступив до її встановлення. На земельній ділянці площею 0,0150 га, яку [PERSON] отримав для встановлення малої архітектурної форми, можна було встановлювати площею до 30 кв. м, а не 145 кв. м як вказано у договорі оренди землі, оскільки малі архітектурні форми повинні розміщуватися з дотриманням вимог актів законодавства, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Відповідно до п.1.3 ухвали Львівської міської ради від 16 березня 2006 року №3413 задоволено протест прокурора Залізничного району м. Львова від 21 грудня 2005 року №332-вих та передбачено припинити дію договору оренди земельної ділянки на [ADDRESS] від 15 липня 2004 року, укладеного між Львівською міською радою та [PERSON] . Таким чином, [PERSON] не мав права продовжувати освоювати оспорювану земельну ділянку. Дозвіл на влаштування будівельного майданчику, який був виданий Залізничною районною адміністрацією на термін від 12 серпня 2004 року до 12 вересня 2004 року, тобто тільки на один місяць, не може вважатися дозволом на виконання будівельних робіт. Оскільки дозвіл на виконання будівельних робіт видається інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, а не районною адміністрацію. Також інформації про прийняття декларації про готовність об`єкта до експлуатації площею 125,2 кв.м немає. Враховуючи викладене, просив позов задовольнити. 20 квітня 2023 року представник відповідача [PERSON] подав додаткові письмові пояснення. Зазначає, що 15 липня 2004 року спірна земельна ділянка вибула із володіння Львівської міської ради у зв`язку з її передачею в оренду [PERSON] . Такі відносини оренди виникли до вступу у дію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З моменту передачі в оренду [PERSON] , спірна земельна ділянка у володіння позивача не поверталась. Після спорудження на ній об`єкта нерухомості, право власності на який зареєстроване у Державному реєстрі, починаючи з 2008 року, вона зайнята цим об`єктом нежитловими приміщеннями, які були придбані [PERSON] та належить йому на праві власності. Придбавши ці нежитлові приміщення, [PERSON] набув правового статусу володільця спірної земельної ділянки. Окрім цього, заявляючи позов про визнання недійсними договорів , що не створюють для позивача безпосередніх правових наслідків (позивач не є їх стороною) та негаторний позов (вимогу про звільнення земельної ділянки), позивач намагається приховати свої дійсні наміри - витребувати спірну земельну ділянку з володіння [PERSON] , як у добросовісного набувача. Крім цього, застосована позивачем підміна віндикації, як ефективного способу захисту права, спрямована ще й на уникнення застосування до спірних правовідносин інституту позовної давності. Незастосування судом позовної давності призведе до втручання у стабільність цивільних відносин відповідача та нехтування засадами цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, а також неприпустимості позбавлення права власності. За наведеного, заявив про застосування позовної давності при вирішенні даного спору. 24 травня 2023 року представник позивача подала заперечення на додаткові письмові пояснення відповідача, у яких зазначає, що кожен має право будь-якими способами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Львівська міська рада є власником земельної ділянки на [ADDRESS] , де знаходиться нежитлова будівля загальною площею 125, 2 кв.м, яка належить на праві власності [PERSON] . У результаті реєстрації права власності на об`єкт на [ADDRESS] загальною площею 125, 2 кв.м порушено права, майнові інтереси законного власника земельної ділянки територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, яка позбавлена можливості використовувати та розпоряджатися належною їй земельною ділянкою. Тому Львівська міська рада звернулась з даним позовом до суду та просить таким чином усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою на [ADDRESS] . Окрім цього, зазначає, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, оскільки у такому випадку йдеться про триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того коли почалося порушення його прав. Обов`язковою умовою цього позову є існування порушення прав власника на час пред`явлення такого позову. Враховуючи наведене, Львівською міською радою не пропущений строк позовної давності, оскільки наявне триваюче правопорушення, відповідно до якого Львівська міська рада може пред`явити позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення її прав. Враховуючи вищевикладене, просить позов задовольнити. 24 травня 2023 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю із підстав, аналогічних викладеним у позовної заяви. Просила такі задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Надав пояснення аналогічно наведеним у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових поясненнях. Просив у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу у судове засідання не з`явилась, хоча про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином. Надіслала заяву про розгляд справи без її участі. У судове засідання інші учасники процесу не з`явилися, хоча час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, причин неявки суду не повідомили. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи, суд ухвалив проводити розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та матеріали інвентаризації справи, оцінивши наявні у справі докази, встановивши наступні обставини справи, приходить до наступних висновків. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 Цивільного кодексуУкраїни, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження (ч.1 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Відповідно до ч.6-8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. У відповідності до положень ч. 1 ст. 316, ст.ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 2, 3 статті152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. 15 липня 2004 року Львівська міська рада, на підставі діючого Положення «Про оренду земельних ділянок у м. Львові та порядок встановлення договорів орендної плати за земельні ділянки» та ухвали Львівської міської ради №1138 від 26 лютого 2004 року про надання у короткострокову оренду земельних ділянок для встановлення та обслуговування малих архітектурних форм у м. Львові» надала в оренду приватному підприємцю [PERSON] у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , для обслуговування павільйону, згідно з договором оренди №3-139 (т.1 а.с. 212-215). 16 березня 2006 року ухвалою Львівської міської ради задоволено протест прокурора Залізничного району м. Львова від 21 грудня 2005 року та скасовано рішення про надання земельної ділянки по [ADDRESS] в оренду для встановлення та обслуговування павільйону (т.1 а.с. 204). 17 липня 2007 року рішенням господарського суду Львівської області (т.2 а.с. 50-54), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2007 року (т.2 а.с. 55-61) та постановою Вищого господарського суду України від 19 березня 2008 року(т.2 а.с. 62-65), позов ФОП [PERSON] про визнання права власності на збудоване майно - павільйон загальною площею 121,3 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] задоволений частково, за фізичною особою-підприємцем [PERSON] визнане право власності на збудоване майно - павільйон загальною площею 121,3 кв. м. по [ADDRESS] та зобов`язано Обласне комунальне підприємство Львівської облради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" здійснити відповідну реєстрацію цього майна. В решті позову відмовлено. В частині задоволення позову судове рішення мотивоване тим, що будівництво торгівельного павільйону здійснене за наявності всіх необхідних дозволів, тому не може вважатися самочинним, на даний момент об`єкт є завершеним, а відтак підлягає реєстрації в БТІ відповідно до Тимчасового положення\~про порядок реєстрації прав власності\~на нерухоме майно. В частині відмови в позові судове рішення мотивоване посиланням на те, що між позивачем та міськрадою 15.07.2004 року укладений договір оренди\~земельної ділянки за вказаною адресою строком до 2009 року, названий договір у визначеному законом порядку не розривався\~і є чинним. 10 серпня 2007 року на підставі вищезазначеного рішення ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" за ФОП [PERSON] було зареєстровано право власності на павільйон загальною площею 121,3 кв.м по [ADDRESS] (т.1 а.с.14). 23 квітня 2008 року приватним нотаріусом Скречко М.М. посвідчено договір купівлі-продажу, зареєстрований за №966, згідно з яким ФОП [PERSON] продав [PERSON] павільйон загальною площею 125,2 кв.м по [ADDRESS] (т.2 а.с. 66-67). 10 червня 2008 року постановою Верховного Суду України касаційну скаргу Львівської міської ради задоволено. Постанову Вищого господарського суду України від 19 березня 2008 року у справі №1/357-19/28, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2007 року та рішення господарського суду Львівської області від 17 липня 2007 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції /т. 1 а.с. 23-27/. 19 вересня 2008 року приватним нотаріусом Волинською Л.В. посвідчено договір купівлі-продажу, зареєстрований за №1994, згідно з яким [PERSON] продав павільйон літ. Б-1 загальною площею 125,2 кв.м по [ADDRESS] [PERSON] (т.2 а.с. 68-69). 07 жовтня 2008 року ухвалою Господарського суду Львівської області позов [PERSON] залишено без розгляду, у зв`язку з неявкою позивача (т.2 а.с. 75-76). 05 листопада 2009 року ухвалою Господарського суду Львівської області, яку постановою Львівського апеляційного господарського суду від 16 березня 2010 року залишено без змін, заяву Львівської міської ради про поворот виконання рішення по справі залишено без розгляду. 07 жовтня 2010 року постановою Вищого господарського суду касаційну скаргу Львівської міської ради задоволено, ухвалу Господарського суду Львівської області від 05 листопада 2009 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 16 березня 2010 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для розгляду заяви Львівської міської ради про поворот виконання рішення у даній справі(т.2 а.с. 70-74). 03 лютого 2011 року ухвалою Господарського суду Львівської області заяву Львівської міської ради від 25 грудня 2008 року задоволено. Здійснено поворот виконання рішення Господарського суду Львівської області від 17 липня 2007 року по справі №1/357-19/28, а саме скасовано реєстрацію права власності зареєстровану ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за фізичною особою-підприємцем [PERSON] на павільйон по [ADDRESS] за реєстраційним №19885857 (т.1 а.с.28-30). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19). Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 Цивільного кодексу України. У ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 7 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56))». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 509/11/17 (провадження № 61-268св21) зазначено, що «належними відповідачами за позовами [PERSON] , [PERSON] мали бути саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як нові власники спірних апартаментів № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] , [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , до яких позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] не пред`являлись. Тому [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами за позовними вимогами [PERSON] та [PERSON] . Тому постанову апеляційного суду необхідно змінити шляхом викладення її в редакції цієї постанови в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] за їх позовами про знесення самочинно збудованого майна, про приведення приміщень у первісний стан, шляхом знесення самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном шляхом перебудови самовільно збудованих об`єктів нерухомого майна, у зв`язку з тим, що ці позовні вимоги до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не пред`являлися, а [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами; [PERSON] вимог про усунення перешкод у здійснені права користування та розпорядження своїм майном (знесення самочинно збудованого майна) чи про відновлення становища, яке існувало до порушення не пред`являв. Тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] необхідно було відмовити у зв`язку з тим, що визнання незаконними та скасування рішень державних реєстраторів та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суди: не урахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України). Вимоги про скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу не забезпечать усунення порушень спричинених самочинним будівництвом; власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. Беручи до уваги, що Львівська міська рада звернулася до суду з позовною вимогою про знесення самочинного будівництва, суд приходить до висновку, що у цьому випадку виключається застосування інших вимог власника земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] , а тому у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 23 квітня 2008 року та від 19 вересня 2008 року слід відмовити. Зазначена правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, яка визначена у постанові №461/3490/18 від 21.09.2022. Щодо позовної вимоги про зобов`язання звільнити самостійно зайняту земельну ділянку площею 0,0126 га шляхом демонтажу (знесення) нежитлової будівлі, загальною площею 125,2 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд прийшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що нежитлова будівля по [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] 10 серпня 2007 року. Як убачається зі змісту позову [PERSON] мав право на встановлення на земельній ділянці по [ADDRESS] малої архітектурної форми площею до 30 кв.м, що не потребувало дозволу Інспекції державного архітектурного контролю та на проведення будівельних робіт, проте [PERSON] встановив без відповідних дозвільних документів нежитлову будівлю площею 125,2 кв. м. Разом з тим, позивачем не наведено жодного аргументу, які дії відповідача [PERSON] призвели до порушення прав та інтересів Львівської міської ради. Також у позові не вказує на обставини, які б могли свідчити про недобросовісність [PERSON] , а його добросовісність взагалі не ставиться під сумнів. Велика Палата Верховного Суду відзначає, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Так суд, перевіряючи добросовісність/недобросовісність власника об`єкта нерухомості [PERSON] при придбанні вказаного об`єкта зазначає наступне. [PERSON] не був учасником справи №14/174 (1/357-19/28), при цьому позивач не довів, що йому було відомо про наявність спору, який розглядався у зазначеній справі, та про наслідки його розгляду. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16). Крім цього, відповідно до положень норм статей 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, в тому числі шляхом знесення будівлі у разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Європейській суд з прав людини також підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (рішення у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» від 21 квітня 2016 року). Відповідно до положень статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не було надано доказів щодо притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності відповідача [PERSON] у справі, не було надано доказів зобов`язання відповідача здійснити перебудову (відповідне рішення суду), або доказів неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача від її проведення, та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, суд приходить до висновку, що відсутні достатні правові підстави для зобов`язання добросовісного власника нежитлової будівлі демонтувати її за власний рахунок. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №369/8107/15-ц (провадження №61-30914св18). Крім цього, на особливу увагу заслуговує той факт, що представник позивача не змогла пояснити, яким чином існуюча нежитлова будівля, яка фактично є торгівельним павільйоном, порушує права чи інтереси територіальної громади (наприклад, вказана будівля розташована з порушенням вимог ДБН; на вказаній земельній ділянці згідно з генпланом має бути розташована проїзна частина дороги/ об`єкт соціальної інфраструктури, тощо). Суд зазначає, що демонтаж торгівельного павільйону, яким добросовісний власник [PERSON] відкрито, вільно користується впродовж майже 15 років, без будь-якого обґрунтування порушення прав чи інтересів позивача не буде відповідати принципам справедливості та добросовісності, та буде надмірним тягарем для добросовісного власника, який лише з формальних підстав буде позбавлений своєї власності. З огляду на наведене, суд, взявши до уваги, що відсутні обставин, які могли б свідчити про недобросовісність [PERSON] під час придбання спірної нежитлової будівлі, а також те, що відсутні докази неможливості проведення відповідної перебудови або відмови відповідача від її проведення, приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про демонтаж нежитлової будівлі по [ADDRESS] , з підстав зазначених у позові. Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі ст.ст. 256, 257, 316, 317, 319, 321, 328, 330, 387-388, 400 Цивільного кодексу України, ст. ст. 152,212 Земельного кодексу України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: dismissed