Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

в липні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із вказаним позовом, в якому просив стягнути з Держави України через Державну казначейську службу України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у відшкодування моральної шкоди - 900 000 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що суддею Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. направлено повідомлення від 17.05.2021 року до Вищої ради правосуддя (далі- ВРП) і Генерального прокурора щодо прямого втручання у здійснення правосуддя та тиск як на суддю громадянином [PERSON] , який є позивачем у цивільних справах у Печерському районному суді м. Києва, про що йому стало відомо 20.06.2021 року під час огляду цих повідомлень. 20.06.2021 року ним було скеровано електронною поштою інформаційний запит до голови ВРП щодо підтвердження, що повідомлення, подане суддею Григоренко І.В., стосується саме його, а також просив повідомити про дату розгляду такого повідомлення з метою прийняття участі в розгляді даного питання. На зазначене звернення він отримав відповідь від 29.06.2021 року в якій вказано, що включені питання про затвердження висновку члена ВРП [PERSON] про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за повідомлення судді Григоренко І.В. про втручання в її діяльність, як судді, щодо здійснення правосуддя, а його участь у засіданні ВРП запланована на 29.06.2021 року не визначена актами, що регулюють діяльність ВРП та розгляд вказаного повідомлення. У позові [PERSON] , зазначив, серед іншого, що особа, яка виконує функції судді, повідомляє про злочин, а особа, яку суддя звинувачує не повідомлена про таку заяву, дані про особу на сайті приховані. Вважає, що він, як громадянин України, платник податків на які утримується судова система, в тому числі ВРП, обмежений надати пояснення, заперечення та докази порушення присяги суддею, в результаті чого, його обмежили в доступі до правосуддя в порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки було порушено його право на захист за подачу суддею завідомо неправдивого повідомлення про злочин, вважає, що йому завдано моральної шкоди у розмірі 900 000 грн. На підставі розпорядження голови Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року в порядку ст. 31 ЦПК України визначено підсудність цивільної справи №757/39597/21 за позовом [PERSON] до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, найбільш територіально наближеному суду, а саме: Шевченківському районному суду м. Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2022 року вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Пономаренко Н.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.12.2022 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.02.2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 01.03.2023 року на адресу суду від відповідача Державної казначейської служби надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало. При цьому, викладені позивачем у позові обставини не підтверджують факт заподіяння моральної шкоди та не є підставою для будь-якого відшкодування, просило відмовити у задоволенні позову. 03.03.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, зокрема, що відповідач не зазначає у відзиві з якими обставинами наведеними позивачем він не погоджується із посиланням на докази та норми права. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.03.2023 року за клопотанням позивача судом залучено до участі в справі співвідповідача - Міністерство юстиції України. 18.04.2023 року на адресу суду від відповідача Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого Міністерство юстиції України зазначило, що воно не наділене повноваженнями та компетенцією представляти Державу України в даній категорії справ, а відтак є неналежним відповідачем, оскільки Мінюст як орган, до компетенції якого не віднесені питання, пов`язані з урегулюванням діяльності судової системи України, судів і суддів, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову, пред`явленого до неналежного відповідача. Крім того, Міністрерство юстиції України також просить в задоволенні позову відмовити, посилаючись, серед іншого на безпідставність заявлених вимог, звертає увагу, що позивач не зазначив, в чому саме полягає неправомірність дій Держави Україна і якими доказами це підтверджується. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.05.2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні. В судовому засіданні в режимі відео конференції позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а представник відповідача Міністерства юстиції України в судовому засіданні заперечував проти позову і просив відмовити в його задоволенні. Відповідач Державна казначейської служба в судове засідання свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася в установлений законом порядок, у відзиві на позов просила розглядати справу без участі представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача Міністерства юстиції України, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини зауважив, що імунітет суддів має законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що з огляду на обставини тієї справи таке обмеження було пропорційним (Плахтєєв та Плахтєєва проти України (Plakhteyev and Plakhteyeva v. Ukraine), № 20347/03, § 36, від 12 березня 2009 року). Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади. Верховний Суд в постанові від 05.10.2021 р. у справі № 757/47675/18, де зазначив, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. На підставі ч. 4 ст. 48 зазначеного Закону суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора. Судом встановлено, що 17.05.2021 суддею Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. повідомлено в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» до ВРП та Генерального прокурора втручання у здійсненні нею правосуддя та тиск на неї, як на суддю та про вжиття відповідних заходів реагування, передбачених законодавством України. Однак, наявні в матеріалах справи копії такого звернення є знеособленими, оскільки не містять прізвищ сторін, номерів справ (а.с.10-11, 34-35, 45-46). При цьому, Верховний Суд в постанові від 02.09.2020 у справі № 910/15758/19 дійшов висновку, що вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) інакше у такому випадку будуть порушені приписи ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які вказують на те, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Також, в п.39 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 зазначено, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду(судді). Натомість, позивач звернувся з даним позовом, оскільки суддя Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. повідомивши про тиск Вищу раду правосуддя, фактично звинуватила його у вчиненні злочину, якого він не вчиняв, а захищав свої права в передбачений законом спосіб. При цьому, посадовими особами Вищої ради правосуддя у порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивачу було відмовлено у наданні пояснень з приводу повідомлення судді Григоренко І.В. про втручання у здійснення правосуддя, внаслідок чого він зазнав моральних страждань. Таким чином, [PERSON] , звертаючись до суду із вказаним позовом, фактично висловлює свою незгоду з процесуальними рішеннями судді та Вищої ради правосуддя. Згідно положень п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», Вища рада правосуддя з метою забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя:веде і оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, проводить перевірку таких повідомлень, оприлюднює результати та ухвалює відповідні рішення;вносить до відповідних органів чи посадових осіб подання про виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії або допущено бездіяльність, що порушує гарантії незалежності суддів або підриває авторитет правосуддя. Процедурні питання здійснення Вищою радою правосуддя повноважень, визначених Конституцією України, законами України «Про Вищу раду правосуддя», «Про судоустрій і статус суддів», іншими законами України, порядок підготовки, розгляду та прийняття Вищою радою правосуддя, її Дисциплінарними палатами та іншими органами рішень, а також інші питання діяльності Ради, передбачені Регламентом Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 року № 52/0/15-17. Глава 23 Регламенту передбачає порядок вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя відповідно до статей 73, 74 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Закон України «Про Вищу раду правосуддя» та Регламент Вищої ради правосуддя не містять вказівок про участь у засіданнях Вищої ради правосуддя суддів або інших осіб під час розгляду повідомлень суддів про втручання в діяльність щодо здійснення правосуддя. Згідно наявних в матеріалах справи копії висновку члена ВРП [PERSON] від 15.06.2021 встановлено відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за вищевказаним повідомленням судді. Вказаний висновок був затверджений відповідним рішенням Вищої ради правосуддя від 06.07.2021 № 1472/15-21. При цьому, матеріалами справи встановлено, що Вища рада правосуддя повідомила позивача про результати перевірки відомостей, викладених у повідомленні судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. про втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя та про висновок Вищої ради правосуддя про відсутність підстав про вжиття заходів щодо забезпечення незалежності судді та авторитету правосуддя. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За загальними положеннями, передбаченими ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень відшкодовується на підставі ст. 1173 ЦК України, а шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи її посадової особи до відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення моральної шкоди. Згідно п. 5 Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 Постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Разом з цим, позивач не довів жодними належними доказами сам факт заподіяння йому моральної шкоди та не обґрунтував її розмір, який він просив стягнути на свою користь. Верховний Суд в постанові від 05.10.2021 у справі № 757/47675/18, де зазначив, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду вказаної справи позивач не довів та судом не встановлено обставин, які б свідчили про протиправну бездіяльність органу державної влади, внаслідок якої позивачу завдано моральної шкоди. Під час розгляду справи позивач не довів фактів порушення його прав діями судді при її зверненні у визначеному ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до ВРП та Генерального прокурора, а також при розгляді Вищою радою правосуддя вказаного звернення та ухвалення відповідного рішення. [PERSON] не довів взагалі наявності протиправності дій, в чому вони полягають і що йому завдано моральну шкоду у визначену ним розмірі 900000,00 грн. Слід зазначити, що позивач не довів самого факту завдання йому моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між такою шкодою і протиправністю дій її заподіювача. Підставою відмови у задоволенні позову є недоведення заявником завдання йому моральної шкоди разом із складовими елементами (крім вини), необхідними для покладення цивільно-правової відповідальності з її відшкодування на Державу Україна, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року було його процесуальним обов`язком. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності при вирішенні кожного окремого спору про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, що у цій справі суд не встановив, а позивач не довів. Встановивши, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, а, отже, не доведено наявності всіх необхідних умов для застосування ст.ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю. При розподілі судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed