Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишевець Руслан Валерійович про визнання одностороннього правочину недійсним та про визнання договорів недійсними. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що надання заяви про згоду на укладання її чоловіком [PERSON] договорів дарування було вчинено нею під впливом помилки. Підписуючи заяву від 26 грудня 2008 року, позивач вважала, що вона залишається власником будинку, під час підписання заяви вона погано бачила та чула, вважала, що підписує інший договір, зокрема договір довічного утримання та вважала, що будинок перейде до відповідача лише після її смерті. При цьому, позивач зазначала, що у нотаріуса вона заявляла, що нічого відчужувати не бажає та будинок є її єдиним житлом. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із цим позовом. Враховуючи вищевикладене просила суд визнати недійсними:односторонній правочин - заяву вчинену [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Києва-Святошинського районного нотаріального округу Бишевцем Р.В. 26 грудня 2008 року зареєстрованим номером 2163, договір дарування земельної ділянки по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишивцем Р.В. 26 грудня 2008 року за реєстровим номером 2164, договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишевцем Р.В. 26 грудня 2008 року за реєстровим номером 2172. Ухвалою судді від 21.09.2016 року було відкрито загальне позовне провадження з викликом сторін. Представником відповідача неодноразово подавалися заяви про відвід судді Пінкевич Н.С., ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.05.2018 року заяву про відвід судді Пінкевич Н.С. задоволено, ухвалено відвести суддю Пінкевич Н.С. від участі у розгляді справи. Справу передати для повторного автоматизованого розподілу для заміни судді відповідно до ст. 33 ЦПК України. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2018 року визначено головуючого суддю Волчко А.Я. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.06.2018 року до початку підготовчого судового засідання суддя Волчко А.Я. для усунення сумнівів в об`єктивності та неупередженості заявив самовідвід. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2018 року визначено головуючого суддю Ковальчук Л.М. Справа неодноразово переносилась та 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.17 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України шляхом викладення його в новій редакції. Ухвалою Києво-Святошинського суду Київської області від 11вересня 2018 року призначено провести підготовче провадження в судовій справі і призначити підготовче судове засідання з повідомленням (викликом) сторін. 26.09.2018 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що оспорювані договори дарування були здійснені [PERSON] на його ім`я за добровільною згодою позивача. Також вказано, що нотаріусом вчинено всі необхідні процесуальні дії та роз`яснено сутність правочинів та правові наслідки правочинів у відповідності з чинним законодавством, в тому числі, щодо наслідків недійсності правочинів та безоплатний характер правочинів з дарування нерухомого майна перед підписання договору дарування. Окрім того відповідач вказує, що не відповідає дійсності той факт, що позивач вважала, що 26 грудня 2008 року складено заповіт, а не договір дарування спірного майна, оскільки в подальшому вона не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - [PERSON] . Також відповідач вказує, що позивач [PERSON] на момент вчинення правочину вела активний спосіб життя - самостійно займалась огородництвом, вирощувала квіти та різні культури на присадибній ділянці, ходила на ринок та магазин за покупками та не потребувала догляду і сторонньої допомоги та в цілому стан здоров`я позивачки дозволяв повністю усвідомлювати характер вчиненого правочину. Окремо відповідач вказує, що він до 2016 року повністю сплачував за комунальні послуги та здійснив ремонт будинку виключно за свій рахунок і вже після цього позивач перестала допускати відповідача до належного йому майна та чинити спротив у володінні майном. 29.10.2018 року від сторони позивача надійшли заперечення на відзив. 15.11.2018 року від відповідача надійшли заперечення на позов. Ухвалою суду від 04.04.2019 року витребувано з Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори та з Київського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірену копію спадкової справи № 197 до майна померлого [INFO] [PERSON] . На виконання ухвали суду від 04.04.2019 року надійшла спадкова справа № 197 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.10.2020 року призначено судово психологічну експертизу. Постановою Київського апеляційного суду від 19.01.2021 року вирішено апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою суду від 11.03.2021 року було підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 08.06.2021 року від представника позивача надійшла заява про те, що [INFO] позивач [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Ухвалою суду від 08.06.2021 року провадження у справі № 369/8629/16-ц було зупинена строк 6 (шість) місяців до 25.11.2021 року, до вступу у справу правонаступників позивача. Ухвалою суду від 02.12.2021 року провадження у справі №369/8629/16-ц було поновлено. Ухвалою суду від 01.02.2022 року витребувано від Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 318/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] . 19.09.2022 року на виконання ухвали суду надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи № 318/2021 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Ухвалою суду від 20.02.2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] , , яка померла [INFO] , [PERSON] . Позивач та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник в судові засіданні проти позову заперечували, в задоволенні позову просили відмовити повністю. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З огляду на предмет та підстави позову, а також характер спірних правовідносин суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми та судову практику. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. 2) визнання правочину недійсним. 3) припинення дії, яка порушує право. 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 5) примусове виконання обов`язку в натурі. 6) зміна правовідношення. 7) припинення правовідношення. 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За правилами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зважаючи на ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Частиною 1 ст. 225 ЦК України визначено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З огляду на ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Як визначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням предмету та підстав позову, характеру спірних правовідносин та проаналізованих правових норм та судової практики, судом з наданих йому доказів встановлено наступне. Між сторонами 26.12.2008 року було укладено наступні правочини: -односторонній правочин - заяву вчинену [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Києва-Святошинського районного нотаріального округу Бишевцем Р.В. 26 грудня 2008 року зареєстрованим номером 2163. -договір дарування земельної ділянки по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишивцем Р.В. 26 грудня 2008 року за реєстровим номером 2164. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,0330 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем на підставі вказаного договору дарування. Свідок [PERSON] , яка є правонаступником позивача, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача [PERSON] та перебуває з ним у конфліктних відносинах. Крім того, зазначала, що спірний будинок батьки будували за власні кошти, відповідач не допомагав батькам у будівництві будинку. Стосунки між батьками та [PERSON] були не доброзичливі. Мати [PERSON] була адекватною та розумною жінкою, однак вона закінчили 4 класи школи, а тому юридичні документи не могла розібрати, атому не могла розрізнити договір дарування від договору купівлі-продажу. Свідок [PERSON] , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою сім`ї [PERSON] . [PERSON] їй розповідала, що син [PERSON] її ображав та залакував, що продасть будинок, а її відасть в притулок. Свідку не відомо, що батьки подарували оспорюваний будинок сину [PERSON] . Доглядала за матір`ю [PERSON] до смерті її дочка [PERSON] . Свідок [PERSON] , будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні пояснила, що знала [PERSON] , як гарну господиню, однак вона була малограмотною, тому не могла розуміти що підписувала у нотаріуса. Зазначає, що вона не була свідком конфлікту між сином та [PERSON] , однак їй відомо, що в них вдома була Боярська варта, що [PERSON] впала і пошкодила шийку бедра. [PERSON] їй розповідала, що син зняв двері та казав, що їй нічого вже в будинку не належить. Допитаний свідок [PERSON] , будучи попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] познайомився при негативних обставинах у листопаді 2017 року, коли свідок працював у громадській організіції щодо дотримання благоустрою і був на виклику у [PERSON] в дома, в будинку було дуже холодно [PERSON] лежала на підлозі в небезпеці, однак хто її залишив небезпеці, свідку не відомо. Посилання позивача на те, що підписуючи оспорювану заяву вона помилялась, що вона не мала бажання та наміру безоплатно передавати своє майно у власність відповідачу при житті та не отримувати нічого в замін, що вона є літньою людиною та погано бачить і чує, а тому помилилася, оскільки одна підписувала лише один документ, думала, що укладає не договір дарування, не були підтверджені в ході розгляду справи. Суду не було доведено існування обставин, що вказували б на порушення вимог ст. 203 ЦК України у момент укладання та посвідчення спірного договору дарування. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, відповідачем було заявлено про застосування судом наслідків пропуску позовної давності. Однак, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18(пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51). Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення вимог позивача то, відповідно, положення ст.264 ЦК України не можуть бути застосовані. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, так як позов залишено без задоволення, суд залишає судові витрати за позивачем. З урахуванням викладеного, у відповідності до ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд-

Outcome: dismissed