Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] приватною власністю [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] та визнати квартиру [ADDRESS] приватною власністю [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] . В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 18.04.2018р. між позивачкою, [PERSON] , та відповідачем, [PERSON] , укладено шлюб, згідно свідоцтва про шлюб, виданого Франківським районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, серія [NUMBER] . На даний час, подружнє життя з відповідачем продовжується, шлюб не розірвано, сторони продовжують спiльне проживання та ведення спільного господарства. Після укладення шлюбу з відповідачем, [PERSON] у 2019 та у 2020р.р. придбала дві квартири. Так, 16.10.2019р. згiдно договору купівлі- продажу квартири, зареєстрованого в реєстрi № 2555, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу, вартість вказаної квартири 355 000 (триста п`ятдесят п`ять тисяч) гривень. Власницею квартири одноособово є позивачка, [PERSON] 29.01.2020р. згiдно договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі №139, [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу, вартість вказаної квартири 345 790 (триста сорок пятьтисяч сімсот дев`яносто) гривень. [PERSON] придбала ці квартири за особисті кошти, хоча і у шлюбі i вiдповiдчем, тому вважає їх своєю особистою власністю. Так, особисті кошти позивачка отримала внаслідок продажу іншого майна, яке належало їй на праві приватної власності та було придбано нею до укладення шлюбу із відповідачем. Зокрема, 10.08.2016р. [PERSON] придбала (до укладення шлюбу), а 24.09.2019р. продала квартиру [ADDRESS] . Квартиру було відчужено за 549 000 (п`ятсот сорок дев`ять тисяч) гривень. До того ж, [PERSON] зареєстрована фізичною особою- підприємцем та займається підприємницькою діяльністю. Відповідно, рiзницю від продажу власної квартири та придбання двох інших квартир у розмірі 151790 (сто п`ятдесят одну тисячу сімсот дев`яносто) гривень вона додала із власних особистих заощаджень. При цьому, відповідач впродовж шлюбу хоча і працював, однак має невеликий заробіток, тому жодної участі у придбанні згаданих квартир він не приймав нi коштами, ні особистою працею. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 10.03.2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового засідання. 24.03.2023 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву, в якій зазначає, що він повністю визнає позов, підтверджує факт купівлі обох квартири його дружиною за власні особисті кошти, жодних сімейних коштів вони в ці квартири не вкладали, тому позивачка має право розпоряджатись своїм нерухомим майном на власний розсуд. Просив проводити розгляд справи у його відсутності. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 09.05.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засідання підтримала позов. Надала аналогічні пояснення викладені в позовній заяві. Просила позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа від 12.05.2023 року. Заслухавши думки представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18.04.2018. 16.10.2019 на підставі договору купівлі-продажу позивачка придбала квартиру [ADDRESS] , вартістю 355 000 грн. 29.01.2020 на підставі договору купівлі-продажу позивачка придбала квартиру [ADDRESS] , вартістю 345 790 грн. Незважаючи на те, що вказані квартири були придбані під час шлюбу, позивачка вважає, що квартири належать їй на праві приватної власності, оскільки вони були придбані позивачкою за власні кошти. Суд не може погодитись з такою позицією позивачки з огляду на те, що вказана позиція не грунтується на законі. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Доказів того, що між сторонами укладено будь-який договір щодо режиму придбаного під час шлюбу майна, позивачкою не надано. За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, дана норма закону не пов`язує набуття права спільної власності подружжям від доходу кожного з них. А отже та обставина, що відповідач за твердженням позивачки, мав невеликий дохід, не є підставою вважати, що придбане під час шлюбу майно не може належати відповідачу на праві спільної власності. При цьому, судом враховано, що низькій рівень доходу відповідача жодним чином не доведено. Позивачка посилається на те, що придбала спірні квартири за кошти, отримані від продажу 24.09.2019 квартири, що належала позивачці на праві приватної власності, а також за власні заощадження. Разом з тим, позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження того, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] придбані саме за ті гроші, що були отримані нею від продажу квартири [ADDRESS] . Та обставина, що спірні квартири придбані після продажу власної квартири позивачки, не доводить, що купівля-продаж відбулася за ті самі гроші. Так само не надано доказів наявності у позивачки на день укладення шлюбу власних заощаджень. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 64 СК України надає право подружжю укладати між собою усі договори, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`ктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. За правилами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частиною 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено вище, позивачкою не доведено, що між сторонами укладено будь-який договір щодо режиму придбаного під час шлюбу майна, зокрема щодо розміру часток у спільному майні подружжя. Отже, в даному випадку діє правило рівності часток подружжя. При цьому, позивачкою не наведено та не доведено обставин, що заслуговують на увагу та надають можливість відступити від засад рівності часток подружжя. Незважаючи на повне визнання відповідачем позову, ухвалюючи рішення, суд виходить з наступного. Пункт 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України надає відповідачу право визнати позов повністю або частково. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тобто, визнання відповідачем даного позову не є безумовною підставою для його задоволення. Визнання відповідачем позову не звільняє суд від обов`язку встановити обгрунтованість та законність позовних вимог. Аналіз статей 69-71 СК України свідчить про те, що діюче законодавство передбачає два способи поділу спільного майна подружжя: за взаємною згодою та за рішенням суду в разі наявності спору. Як встановлено в судовому засіданні, будь-якого спору щодо поділу майна сторони фактично не мають, а отже можуть розділити спільне майно за взаємною згодою шляхом укладання відповідного договору. Що стосується можливості відійти від правила рівності часток у спільному майні подружжя, як зазначено віще, позивачкою не наведено та не доведено обставин, які мають істотне значення дляухвалення відповідного рішення. При цьому зазначена позивачкою така обставина, як невеликийдохід відповідача не є підставою вважати, що придбане під час шлюбу майно є приватною власністю позивачки. Так само не заслуговує на увагу зазначена позивачкою можливе утруднення в майбутньому відповідачем розпоряджатися спільним майном. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Згідно з ч.1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, тому понесені нею по справі судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed