Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів в якому просить суд: зняти відповідачів [PERSON] та [PERSON] із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй, [PERSON] , та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] та відповідачу - [PERSON] , в рівних долях належить право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання позивача, її дочки - [PERSON] та її онучки - [PERSON] . Відповідачі виїхали з України, з 10.03.2022 проживають в Державі Ізраїль на постійній основі. Наміру повертатись до України не мають. Проживаючи поза межами України, відповідачі витрати по оплаті житлово-комунальних послуг за місцем реєстрації не несуть, що завдає позивачу матеріальних незручностей, оскільки квартплата нараховується та сплачується позивачем з урахуванням кількості зареєстрованих осіб. Позивач та інші члени сім`ї перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинять, а факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном. Позивач стверджує, що відповідачі неодноразово намагались самостійно подати заяву про зняття із зареєстрованого місця проживання в електронній формі на сайті diia.gov.ua, проте така послуга наразі недоступна. На підставі зазначеного позивач просить позов задовольнити. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.02.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 06.03.2023 та 04.04.2023 від відповідача [PERSON] надійшли аналогічні за змістом заяви про визнання позову. Третя особа позовну заяву з додатками отримала, пояснення щодо позову в порядку, передбаченому ст. 181 ЦПК України, не подала. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.12.1996, квартира за адресою: [ADDRESS] , в рівних долях належить позивачу [PERSON] , відповідачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 03.02.2023 в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: позивач [PERSON] , відповідачі [PERSON] , [PERSON] , а також [PERSON] . Відповідач [PERSON] , [INFO] , є донькою відповідача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке міститься в матеріалах справи. Позивач у позові стверджує, що відповідачі виїхали з України, з 10.03.2022 проживають в Державі Ізраїль на постійній основі. На підтвердження своїх доводів позивач надала до суду виписку з реєстру населення Держави Ізраїль від 21.08.2022 разом з офіційним перекладом. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною 1 ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відносини у сфері надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні регулюються Законом України «Про реалізацію публічних електронних послуг з реєстрації та декларування місця проживання в Україні» №5463 від 05 листопада 2021 року. Відповідно до частин 1, 3 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованогоабо зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: 1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником; 2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої цієї статті, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника. Пунктом 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі, зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п.63 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 61 цього Порядку, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представниката підтверджується підписом такого співвласника або його представника у заяві. Зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (пп.2 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)). Згідно п.56 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) співвласника житла за заявою іншого співвласника такого житла не здійснюється. Як роз`яснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Заявлена у цій справі вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідачів у вказаній квартирі не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено. Що стосується доводів позивача про те, що відповідачі не несуть витрати по оплаті житлово-комунальних послуг за місцем реєстрації, що завдає позивачу матеріальних незручностей, слід зазначити таке. У положенні ст. 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. За ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. З аналізу наведених норм вбачається, що співвласники, які володіють майном на праві спільної часткової власності, зокрема житловим приміщенням, несуть рівні обов`язки, щодо утримання такого майна, якщо інше не встановлено угодою між ними. Згідно із ч.1 ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У відповідності до ч. 4 ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Як передбачено ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. З огляду на зазначене, у разі наявності для того законних підстав, позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом до інших співвласників квартири про стягнення витрат на утримання майна у відповідності до їхньої частки у праві власності. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, без зазначення яким чином останні порушують право позивача на володіння своїм майном, не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особа зловживала. Доводи позивача про тривале не проживання відповідачів у спірній квартирі, не спростовують висновків суду з наведених вище підстав. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] подала до суду письмову заяву про визнання позову, однак за результатами розгляду справи, суд не вбачає законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed