Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. Ужгородської місцевою прокуратурою в порядку ч. 1 ст. 222 КПК України отримано дозвіл слідчого у кримінальному провадженні за № 42015070030000163 від 25.11.2015 року на розголошення таємниці досудового розслідування. Досудовим розслідуванням в рамках даного кримінального провадження встановлено, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року відбулася в порушення вимог Конституції та законодавства, а тому на думку позивача рішення, прийняті на цій сесії підлягають скасуванню. Так, позивач вказує, що Ужгородська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування, яка виконує повноваження, передбачені ст. ст. 140-143 Конституції України та вирішує інші питання, віднесені законом до її компетенції. Пунктом 14 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що порядком скликання сесії ради, підготовки і розгляду нею питань, а також порядок роботи сесії визначається регламентом ради. Так пунктом 12 ст. 46 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Вказана норма зокрема закріплена у ст. 17 Регламенту Ужгородської міської ради 6 скликання, затвердженого рішенням 5 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 08.04.20211 року № 149, згідно якої сесія ради є правомочною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради, а відповідно до ст. 159 Регламенту, такий є обов`язковим до виконання всіма посадовими особами місцевого самоврядування та депутатами Ужгородської міської ради. На інформаційному Інтернет порталі «Місцеві вибори» розміщено інформацію про те, що в 2010 році до Ужгородської міської ради обрано 60 депутатів. З позовної заяви слідує, що перед початком сесії 09.11.2015 року о 10 год. 06 хв. у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів, а в подальшому 09.11.2015 року о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію 33 депутатів Ужгородської міської ради. Всупереч вказаним вище даним щодо реєстрації депутатів, депутат [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] ( пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49) не були присутні на сесії міської ради 09.11. 2015 року та персональну участь у голосування не приймали. Вказану обставину позивач доводить: листом № 394 від 13.04.2016 року командира військової частини [NUMBER] полковника м/с [PERSON] про те, що з 05.11. 2015 року по 08. 12.2015 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] (військовий госпіталь [ADDRESS] ); інформацією Державної прикордонної служби, викладеної в листі № 5/13-93 від 07.04.2016 року [INFO] про те, що [PERSON] з 08.11.2015 року по 12.11.2015 рік перебував за межами Державного кордону України; розмовою [PERSON] з журналістом телеканалу «Тиса» про його відсутність на вказаній сесії; допитом в режимі телефонної розмови [PERSON] , про що складено відповідний рапорт. Крім того позивач вказує, що відсутність вказаних вище депутатів підтверджується і відеозаписом пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року, який міститься в матеріалах кримінального провадження. Таким чином позивач стверджує, що участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11. 2015 року прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною у зв`язку з відсутністю кворуму, а тому зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними. В подальшому без відповідного кворуму відбулося голосування за рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11. 2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект № 1626), відповідно до якого оспорювану земельну ділянку передано у власність [PERSON] для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] . Так, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток віче щодо прийняття проекту рішення № 1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради, в тому числі і депутати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які насправді були відсутні в сесійній залі. Крім того в позовній заяві зазначено, що [PERSON] будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього у встановленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання (4 пленарного засідання) та взяв участь у голосуванні за рішення № 1882 від 09.11.2015 року «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено у постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 року у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172 -7 КУпАП. Також позивач зазначає, що рішення про затвердження проекту землеустрою оспорюваної земельної ділянки також не відповідає вимогам ст. ст. 19, 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, так з 1 січня 2015 року набрали чинності частини 3 та 4 ст. 24 даного Закону, відповідно до яких передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території, таким чином позивач вважає, що оскільки ні плану зонування, ні детального плану території за рахунок якої відведено земельну ділянку станом на прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті на тій же сесії, без відповідного кворуму і не набрали законної сили) передача земельних ділянок відбулася також з порушеннями ст. ст. 19, 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Позивач обґрунтовує своє представництво у даній справі положеннями ст. 131-1 Конституції України та ст. 56 ЦПК України. Крім того позивач вказує, що відповідно до ст. 5 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Постанови КМУ за № 15 від 14.01.20215 року Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру є центральним органом виконавчої влади, до повноважень якої належить здійснення контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, однак вказаний контролюючий орган не наділений повноваженнями звертись до суду про скасування незаконних рішень ради. Таким чином позивач вважає, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, а тому суперечить інтересам держави і суспільства в цілому, зокрема мешканців м. Ужгорода, які виборами у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування, що позивач вважає достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи. З цих підстав вважає звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямованим на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки. Просить суд визнати незаконними та скасувати пункт 1.76 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року за № 1882; скасувати свідоцтво за №48327062 від 25.11.2015 на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:11:001:0247, площею 0,01 га, вартістю 96920,00грн; скасувати запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:11:001:0247 площею 0,01 га. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.04.2019 року було відкрите провадження у спрощеному порядку у справі за позовом Ужгородської місцевої прокуратури до Ужгородської міської ради, [PERSON] про скасування рішень Ужгородської міської ради, державної реєстрації та свідоцтва про право власності на земельну ділянку. 20.06.2019 року від представника відповідача Ужгородської міської ради Белякова А. надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти позових вимог. 25.06.2019 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому представник відповідача заперечував проти позових вимог. 01.06.2021 року за клопотанням прокурора було замінено позивача Ужгородську місцеву прокуратуру на Ужгородську окружну прокуратуру. 21.03.2023 року позивачем уточнено позов, зокрема позивач уточнив п.3 позовних вимог в наступній редакції: «Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:11:001:0247». В судовому засіданні представник Ужгородської окружної прокуратури підтримав позов, просив такий задовольнити з підстав, що в ньому викладені. В судове засідання представник Ужгородської міської ради не з`явився, однак з відзиву видно позицію вказаного органу - заперечення щодо задоволення позову. В судове засідання представник відповідача [PERSON] - [PERSON] з`явився заперечував щодо задоволення позову. Вислухавши представника позивача та представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , врахувавши заперечення представника Ужгородської міської ради усебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. У 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів, що підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту Ужгородської міської ради. Враховуючи вимоги ст. 100 ЦПК України, беручи до уваги висновки Верховного Суду від 29.01.2021 у справі №922/51/20, зважаючи на відсутність у відповідачів та їх представників заперечень щодо кількості депутатів міської ради, обраних на сесію, у межах якої приймалося оспорюване рішення, суд виходить з того, що кількість депутатів ради, обраних на відповідну сесію становить 60 осіб. П. 1.76 рішення XXVII сесії VI скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року № 1882 затверджено проект землеустрою щодо відведення гр. [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер: 2110100000:11:001:0247), площею 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів по [ADDRESS] та передано у власність. На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування Управлінням Держземагенства в Ужгородському районі було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки. Крім цього, як вже зазначалось, 09.11.2015 відбулось голосування за рішення Ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект №1882), відповідно до якого оспорювану земельну ділянку передано у власність [PERSON] для будівництва індивідуальних гаражів. Перед початком 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради. Відповідно до роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» щодо прийняття проекту рішення №1882 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради. Так, серед присутніх депутатів значаться, зокрема, депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] ( пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). А з протоколу огляду відеозапису пленарного засідання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 від 25.10.2017 видно, що депутати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у залі голосування Ужгородської міської ради відсутні. З оглянутого у судовому засіданні листа №394 від 13.04.2016 командира військової частини [NUMBER] [PERSON] встановлено, що з 05.11.2015 по 08.12.2015 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] (військовий госпіталь [ADDRESS] ). Також згідно з інформацією Державної прикордонної служби, викладеної в листі №5/13-93 від 07.04.2016 [INFO] , [PERSON] з 08.11.2015 по 12.11.2015 та [PERSON] з 08.11.2015 по 20.11.2015 перебували за межами Державного кордону України. Окрім того судом встановлено, що [PERSON] , будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання (4 пленарне засідання) взяв участь у голосуванні і голосував за рішення № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Згідно з Роздруківкою результатів голосування із зазначенням прізвищ депутатів Ужгородської міської ради на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року за проект № 1882 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в цілому, депутат [PERSON] проголосував «ЗА». З даної Роздруківки також встановлено, що всього проголосувало 33 депутати, з них: «ЗА» - 32; «ПРОТИ» - 0; «УТРИМАЛОСЬ» - 0; «НЕ ГОЛОСУВАЛО» - 1. РІШЕННЯ ПРИЙНЯТО. Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст. 28, ч.2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Вказана постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в цій частині залишена без змін постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017. Разом з тим, судом встановлено, що старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області Пекарем В.І. здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 року. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.06.2023 року встановлюється факт вчинення [PERSON] , начальником відділу по роботі з депутатами та постійними комісіями Ужгородської міської ради кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а саме, що стосується рішення Ужгородської міської ради № 1882 від 09.11.2015 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції статті, яка діяла на час вчинення правопорушення) близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта. Статтею 35 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів, суддів Конституційного Суду України, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів. Разом з тим, у частині другій статті 35 Закону України «Про запобігання корупції» зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом. Відповідно до пункту 1.1.2 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 № 839 (далі - Методичні рекомендації) «... депутат сільської ради в силу приписів статті 59-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", якщо розгляд, підготовка чи прийняття рішення радою з певного питання утворює конфлікт інтересів у такого депутата, зобов`язаний самостійно публічно оголосити про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання. Контроль за дотриманням цих вимог, надання консультацій та роз`яснень покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою». За частиною другою статті 35 Закону член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу. Згідно з частиною першою статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі №442/730/17 назвала помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для скасування прийнятого рішення, де голос особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, не був вирішальним та не вплинув на правомірність прийняття цього рішення, а також, що чинним законодавством не передбачено необхідності безумовного скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого за наявності конфлікту інтересів. Отже, для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом. Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі № 459/2673/16 у подібних правовідносинах, оскільки у ньому міститься помилковий висновок, що наявність потенційного або реального конфлікту інтересів не тягне за собою автоматичної недійсності прийнятих рішень колегіального органу, а лише у визначених законом випадках може вплинути на втрату правомочності органу. Аналогічна позиція Верховного Суду відображена й у постанові від 16.10.2019 у справі 445/2346/16-ц. Крім того, Верховний Суд у постанові суду від 31.10.2018 у справі №810/2500/16 звертає увагу на помилковість висновку, що стаття 67 Закону України «Про запобігання корупції» не містить імперативного припису про обов`язковість визнання незаконним та скасування такого рішення, оскільки, альтернатива у вказаній статті зазначена, виключно, щодо вибору способу оскарження рішення прийнятого за наявності конфлікту інтересів (скасування органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, чи визнання незаконними рішень в судовому порядку), і не передбачає іншої компетенції суду, ніж визнання такого рішення незаконним, у порядку, встановленим процесуальним законом. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справах № 237/2574/17, № 237/2242/17. Оскільки, п. 1.76 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 прийнято в тому числі за участі депутата Ужгородської міської ради Булини Михайла Михайловича в результаті корупційних адміністративних правопорушень, приймаючи до уваги той факт, що у голосуванні прийняло участі менше половини депутатів від загального складу ради, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання незаконним та скасування пункту 1.76 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882. Одночасно, зважаючи на те, що запис про державну реєстрацію речових прав прийнято уповноваженим органом на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке підлягає до скасування, суд вважає, що державна реєстрація речових прав на спірне нерухоме майно також підлягає скасуванню. Щодо затвердження містобудівної документації. Як вбачається з даних (фото) «Віче» 09.11.2015 міським головою запропоновано внесення змін до порядку денного шляхом включення до нього семи нових проектів рішень, зокрема й проект рішення № 1866 «Про затвердження містобудівної документації». Згідно з роздруківки з «Віче» за прийняття проекту рішення №1866 за основу та в цілому проголосувало «за» 31 депутат Ужгородської міської ради. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені у Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011. У пункті 3 частини 1 статті 1 вказаного Закону визначено, що детальний план території - це містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. Відповідно до частини 6 статті 19 Закону склад, зміст, порядок розроблення та затвердження детального плану території визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Відповідно до частини 3 та 4 статті 24 даного Закону передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється у разі відсутності плану зонування або детального плану території. Рішення про затвердження містобудівної документації є таким, що носить нормативно-правовий характер, яке в силу вимог ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» набирає чинності лише після підписання та відповідного оприлюднення. Так, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 16.04.2009 за №7-рп/2009 за результатами аналізу функцій і повноважень органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» - акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію. Таким чином, рішення Ужгородської міської ради про затвердження містобудівної документації, прийняте на сесії 09.11.2015, є регуляторним актом та однозначно є нормативно-правовим, і набирає чинності лише після його підписання і опублікування, а отже при відведенні спірної земельної ділянки у користування було порушено вимоги ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в частині неможливості передавати у власність чи користування земельної ділянки без наявності чинного плану зонування чи детального плану території населеного пункту. Отже, ні плану зонування, ні детального плану території, за рахунок якої відведено земельну ділянку, станом на момент прийняття рішення про їх відведення не було (такі прийняті лише на тій же сесії, без відповідного кворуму і не набрали законної сили, оскільки не були підписані та опубліковані), тому передача земельних ділянок відбулась з порушенням Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». З огляду на викладене, рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів по вул. Жемайте, площею 0,01 га., при тому, що при прийнятті рішення були відсутні план зонування чи детальний план території, підлягає скасуванню. Щодо позовної вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровим номером 2110100000:11:001:0247 для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,01 га по [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Так, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:11:001:0247 площею 0,01 га по [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, відповідно до положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки судом скасовується пункт 1.76 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:11:001:0247 площею 0,01 га по вул. Жемайте за [PERSON] , то відповідно має бути скасована державна реєстрація прав [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на спірну земельну ділянку. Аналогічної позиції щодо наявності підстав для скасування державної реєстрації прав в Державному реєстрі речових прав у разі скасування рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого таку державну реєстрацію проведено, дійшов Верховний Суд у постанові від 26.10.2022 у справі № 712/1100/20. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З огляду на викладене,

Outcome: approved