Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

25.01.2023 року позивач [PERSON] звернувся до Октябрського районного суду м.Полтава з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є наймачем квартири [ADDRESS] . Житло надане йому на підставі ордера № 6 від 13.12.1999 року, що виданий на підставі рішення №27 від 26.08.1998 року на право зайняття жилої площі з сім`єю з трьох осіб - разом із [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася донька, яка відповідно проживала разом з ними. У 2012 році сторони перестали вести спільне господарство, відповідачка та донька виїхали до іншої країни на постійне місце проживання. Шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.09.2014 року у справі № 554/7772/14-ц. У 2017 році зі спірної квартири виселився [PERSON] , при цьому жодних перешкод у користуванні жилим приміщенням позивач не чинив. Зазначає, що станом на момент подачі позовної заяви, у квартирі проживає лише він. Відповідачі до квартири повертатися не збираються, тривалий час не користуються житлом, не виконують обов`язків по сплаті комунальних послуг, жилим приміщенням не цікавляться, їх особисті речі у квартирі відсутні. Факт відсутності відповідачів понад 6 місяців підтверджується Актом про непроживання від 24 січня 2023\~року.\~Відповідачі залишаються\~зареєстровані за\~адресою [ADDRESS] \~у 2011\~році та\~на теперішній\~час не\~зняті з\~реєстрації,\~що підтверджується\~довідками №4199 від 04.09.2019 року, № 47 від 23.01.2023 року, виданими КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 30.01.2023 року відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі. 21.06.2023 року від представника позивача адвоката Петренка В.П. до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, прохали суд позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідачі в\~судове засідання\~повторно не\~з`явилися,\~суд про\~причину неявки\~не повідомили.\~Про дату\~та час\~слухання справи\~повідомлені належним\~чином.Разом з тим, виклик відповідачів у судове засідання 21.06.2023року здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади (Октябрського районного суду м. Полтави). Про причини своєї неявки суд не повідомляли, відзив на позов та жодних клопотань чи заяв до суду не подавали. За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення у справі, про що постановлено ухвалу. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Судом встановлено,\~що [PERSON] ,\~є наймачем\~квартири [ADDRESS] .\~Житлом користується\~на підставі\~ордера №\~6\~від 13.12.1999\~року,\~що виданий\~на підставі\~рішення №27\~від 26.08.1998\~року на\~право зайняття\~жилої площі\~з сім`єю\~з трьох\~осіб \~разом із\~ [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, [INFO] народилася донька [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала за вказаною адресою. У 2012 році [PERSON] та [PERSON] перестали вести спільне господарство. [PERSON] (дружина) та [PERSON] (донька) виїхали до іншої країни. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.09.2014 року у справі № 554/7772/14-ц. У 2017 році зі спірної квартири виселився [PERSON] (син позивача), при цьому його виселення було добровільним. На даний час у квартирі проживає лише [PERSON] . Відповідачі лише залишаються зареєстрованими за адресою [ADDRESS] у 2011 році та на теперішній час не зняті з реєстрації, що підтверджується довідками № 4199 від 04.09.2019 року, № 47 від 23.01.2023 року, виданими КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради. Факт відсутності відповідачів понад 6 місяців підтверджується Актом про непроживання від 24.01.2023 року складеним за участі сусідів. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно положень ч.ч. 1-2 ст.64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ч.1 ст.71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ч.1 ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.379\~Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, яка враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За таких обставин, [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) не можуть вважатися членами сім`ї позивача хоча і зареєстровані у вищевказаній квартирі, але фактично там не проживають та не приймають участі в утриманні житла. Відповідно до ч.1ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання, згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст.3Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Виходячи зі змісту ст.3Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зіст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Крім того, реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Вказаною статтею також передбачено, що особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь- якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування. Відповідно дост.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З викладеного слідує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Враховуючи те, що відповідачі добровільно не проживають за місцем реєстрації протягом строк, що значно перевищує шести місячний термін, ніяких заходів по збереженню житла за собою не вживають, заходів по вселенню у квартиру не здійснювали, суд вважає, що позивача права як користувача вказаного нерухомого майна є порушеними відповідачем, а тому підлягають захисту. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі "Gillow v. the U.K."), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі "Larkos v. Cyprus"). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. В силу вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім при зверненні до суду у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved