Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що протягом 11 років працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці на посаді помічника машиніста електровоза. На підставі даних санітарно-гігієнічної характеристики умов праві від 13.07.2015 та доповнення до неї від 22.09.2017, медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 15.12.2022 позивачу було встановлено професійне захворювання. Комісією проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (акт розслідування від 21.01.2019). За довідками МСЕК від 07.03.2023 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 90% та 2 групу інвалідності безстроково. Останній потребує стороннього догляду, медикаментозного лікування, забезпечення виробами медичного призначення. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач не має змоги вести звичне життя, змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, потребує стороннього догляду. У зв`язку з втратою працездатності, погіршенням стану здоров`я, відбулись негативні зміни в його житті від яких він зазнає моральних страждань. Негативні зміни в його житті є незворотними. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 469 000 грн. Відповідач надав відзив на позов, проти позову заперечує. Позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечення зазначає, що відшкодування моральної шкоди можливе лише за наявності вини особи, яка її заподіяла. Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці позивача АТ «ПІВДГЗК`забезпечував позивача спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту. Умови праці, в яких працював позивач,не створювались безпосередньо відповідачем, а зумовлені відповідним видом діяльності підприємства, зменшення їх негативного впливу досягається шляхом роботи в індивідуальних засобах захисту, зменшення робочого часу, надання додатково оплачуваної відпустки та підвищеної оплати праці. забезпечення лікувально-профілактичним харчуванням. Позивач знав про негативний вплив на його здоров`я, заяв про відмову від виконання дорученої роботи у зв`язку із небезпекою для здоров`я або розірвання трудового договору за власним бажанням не надходило. Пропрацювавши понад 15 років в шкідливих умовах праці, позивач звільнився з підприємства за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком, а не внаслідок погіршення стану здоров`я. Для отримання пенсії достатньо було пропрацювати в шкідливих умовах лише 10 років. Позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, свідомо реалізував своє право на працю саме в шкідливих умовах. Вважають, що безвідповідальне ставлення позивача до свого здоров`я призвело до отримання професійних захворювань. Крім того, 03.10.2020 позивач переніс інфаркт міокарда після чого його стан здоров`я суттєво погіршився. Отже погіршення стану здоров`я відбулось не внаслідок наявності професійних захворювань. Факт вини відповідача в порушенні законних прав позивача не доведений, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Позивачем не надані докази на підтвердження факту перенесених ним моральних страждань. На думку відповідача, зазначена позивачем сума моральної шкоди є значно завищеною та необґрунтованою, її стягнення призведе до обмеження можливості Товариства надавати матеріальну допомогу ЗСУ, ТРО, місту, працівникам товариства. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також вважає, що у разі стягнення з відповідача моральної школи слід застосувати до спірних правовідносин вимоги податкового законодавства та стягувати її з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Представником позивача - адвокатом Толстих О.Ю. подано відповідь на відзив, в якій вказує, що відсутність доведення позивачем наявності моральної шкоди спростовується наданими суду матеріалами; причина виникнення професійного захворювання зазначена в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21.01.2019, який не оскаржував ся відповідачем та є дійсним; зазначена сума відшкодування завданої моральної шкоди ґрунтується на судовій практиці та відповідає тяжкості та характеру такої шкоди. Від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому наголошують на тому, що саме безвідповідальне ставлення позивача до свого здоров`я призвело до встановлення йому професійного захворювання. Сама лише наявність шкоди не породжує абсолютного права на її відшкодування та повинна бути доведена наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності. Просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 24 квітня 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] видно, що 28 вересня 1984 року він прийнятий в управління залізничного транспорту Південного гірничозбагачувального комбінату монтером шляху. З 22.11.1984 року переведений там же слюсарем з ремонту рухомого складу. З 12.02.1985 переведений учнем помічника машиніста локомотива (електровоза) по вивезенню гірничої маси управління залізничного транспорту. З 22 березня 1985 року працював помічником машиніста локомотива (електровоза). 31 жовтня 1989 року звільнений по переведенню в Лозуватську дільничну лікарню. В період з 03.11.1989 по 06.06.1996 позивач працював в лікарнях зубним техніком, з 10.06.1996 по 28.12.1998 - економістом в Промисловій корпорації «Кривбасметал». 01 червня 2005 року [PERSON] прийнято в ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» помічником машиніста електровозу цеху рухомого складу служби рухомого складу управління залізничного транспорту, 17 листопада 2016 року його звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП у зв`язку із виходом на пенсію. Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці [PERSON] від 13.07.2015 №2/2-11-3/3113 складеної Відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке міськрайонне управління головного управління держсанепідслужби у Дніпропетровській області» та доповнення до неї від 22.09.2017, наданої Головним управлінням держпраці у Дніпропетровській області, основними шкідливими факторами є: вміст аерозолів переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони, шум, вібрація, важкість і напруженість праці. Загальна оцінка умов праці помічника машиніста електровозу віднесена до 3 класу 3 ступеню «шкідливі». Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 січня 2021 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої сталії), група В. легенева недостатність другого ступеня. Вібраційна хвороба другої ст. від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдром, ускладнений гіпертонічною хворобою, у поєднанні з полірадикулонейропатією, вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, стійким больовим та м`язові-тонічним синдромами. Діагноз встановлений Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» 18.12.2018. Захворювання виявлено під час медичного огляду у відокремленому структурному відділенні №5 ЛДЦ ТОВ "МЕДИКОМ". Відповідно до Акту загальний стаж роботи [PERSON] складає 25 років 7 міс., з яких в цеху, в умовах впливу шкідливих факторів - 16 років 4 місяці. Як видно з п. 17, 18 Акту, професійне захворювання позивача внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця. Під час виконання робіт підпадав під вплив пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники та вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники. Причинами виникнення хронічного професійного захворювання визнано: пил з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 1,4-13,0 разів перевищує ГДК; вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 2% до 10% в повітрі робочої зони в 5,1 рази перевищує ГДК; еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативний на 4-7 дБ. З метою ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань запропоновано генеральному директора АТ «ПІВДГЗК» вжити певних заходів. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці не встановлено через тривалу роботу позивача та зміну керівництва структурного підрозділу. Медичним висновком лікарсько-експертної комісії від 15.12.2022, протокол №1790, наданого ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» підтверджено раніше встановлений діагноз хронічного професійного захворювання [PERSON] . Також зазначено, що останній постійно приймає знеболюючі, НПЗП, ангіо- та хондропротектори, вітамінні комплекси. Протягом останніх 1,5 років стан хворого суттєво погіршився. Він неодноразово лікувався протягом 2019-2022 років через загострення професійних захворювань, ефективність від проведеного лікування низька та короткочасна, посилився біль у хребті та великих суглобах верхніх і нижніх кінцівок. При повторному огляді МСЕК 07.03.2023 [PERSON] встановлено 90% втрати професійної працездатності: 70 % - ХОЗЛ, 20% - вібраційна хвороба з 27.02.2023 безстроково, та встановлено першу Б групу інвалідності з 27.02.2023 безстроково, що підтверджується відповідними довідками обласної МСЕК. Зазначено, що [PERSON] потребує стороннього догляду. Для часткового відновлення обмеження життєдіяльності визначена індивідуальна програма реабілітації інваліда №103. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У статті 173 зазначеного кодексу закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, ступінь втрати якої при повторному огляді МСЕК від 07.03.2023 встановлена у відсотках - 90% та встановлення 1 Б групи інвалідності, безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю їх вини, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та протиправними діяннями підприємства, оскільки із пунктів 16, 17 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійні захворювання позивача виникли внаслідок впливу шкідливих факторів виробничого середовища (пил, вібрація) та недосконалості робочого місця. Відповідач визнає факт наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та їх негативний вплив. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають вiд нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок i бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей: йому встановлено першу групу інвалідності, змінився звичний спосіб його життя (у віці 62 роки потребує стороннього догляду), спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, як видно із медичного висновку ЛЕК від 15.12.2022 та довідок з акту огляду МСЕК, погіршення стану здоров`я позивача не пов`язують з перенесеним 03.10.2020 інфарктом міокарда, тому суд не приймає заперечення відповідача стосовно цього. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників рівня вібрації, концентрації пилу в повітрі робочої зони, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача, які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача та отриманні ним хронічних захворювань, оскільки вказані доводи не знімають з відповідача відповідальності за незабезпечення позивача безпечними умовами праці. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Iталії») i в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ вiд 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст.32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації. Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі i застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв i тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення при повторному огляді МСЕК з 27 лютого 2023 року 90 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та першої Б групи інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві-відповідача, яка склала 16 років 4 місяці. При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 350 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві,у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 350 000 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 119 000 гривень позивачу слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 3500,00 грн.

Outcome: partial