Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання неповнолітньої [PERSON] особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу №2439 від 23.11.2002 року. В вищезазначеній квартирі зареєстрована її онука [PERSON] [INFO] . На теперішній час [PERSON] проживає разом зі своїм опікуном - відповідачем по справі [PERSON] , де і повинна бути зареєстрованою. У квартирі за адресою: [ADDRESS] онука проживала поки її опікуном була позивачка. Позивачка вказує, що реєстрація неповнолітньої [PERSON] перешкоджає їй розпоряджатись квартирою на свій розсуд, а також унеможливлює оформлення субсидії. Позивачка просить визнати [PERSON] [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явились, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує та наполягала на їх задоволенні. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча була завчасно, належним чином повідомлена про слухання справи, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без її участі на адресу суду не подала. За таких обставин суд постановив провести, на підставі вимог ст.281 ЦПК України, заочний розгляд справи. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, тому відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачка є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 23.11.2002, посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Миколаївської області Савченко А.В. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №172065627 від 01.07.2019 року. Розпорядженням Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області від 13.07.2012р. за №563-р позивач була призначена опікуном малолітньої дитини - онуки [PERSON] , [INFO] , яка набула статус дитини позбавленої батьківського піклування і місцем проживання якої було визначено за місцем проживання опікуна. За даними розпорядження Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області від 01.04.2019р. за №87-р позивачку [PERSON] звільнено від виконання обов`язків опікуна над неповнолітньою [PERSON] та передано дитину органу опіки та піклування Компанівської районної державної адміністрації Кіровоградської області для влаштування. Відповідно до розпорядження Голови Компанівської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 22.05.2019 за №131-р призначено опіку над неповнолітньою [PERSON] , яка має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, опікуном [PERSON] , яка є сестрою неповнолітньої із визначенням місця проживання дитини за адресою опікуна. Позивачка в позові зазначає, що [PERSON] не проживає в її квартирі з травня 2019 року, але підтвердження цьому не надала, акт обстеження фактичного не проживання в матеріалах справи відсутній. За даними відповіді на запит отриманої судом 31.03.2023 від Новобузької міської ради Миколаївської області за №639-02-12 від 08.06.2023 року про те, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та статтею І Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року| відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів №| 2.4.7.11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності прав приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ПК України передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, І які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім' ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно частини 1 статті 242 Цивільного кодексу України, батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з ч.ч. 1,2, 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачіві) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи, що [PERSON] є онукою позивачки, на даний час є неповнолітньою та має право на користування квартирою за адресою своєї реєстрації нарівні з позивачем. Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Проживання дитини за місцем проживання своєї сестри (опікуна) не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації. З вказаних підстав, доводи позивачки про відсутність у дитини права на користування спірним житлом з тих підстав, що вона проживає за місцем проживання свого опікуна і повинна бути там зареєстрована, є необґрунтованими. Неповнолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року при розгляді справи №210/1857/15-ц. Враховуючи те, що позивачка не надала доказів на підтвердження того, що неповнолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій неповнолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, недоцільно визнавати неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed