Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

12.01.2023 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про позбавлення батьківських прав , до відповідача , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради. 23.01.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 24.01.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 02.03.2023 року. 02.03.2023 року справа не розглядалась в зв`язку з хворобою судді. Справа призначена до розгляду в підготовчому судовому засіданні на 11.05.2023 року. 11.05.2023 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 21.06.2023 року за клопотанням позивача. 21.06.2023 року відповідачем [PERSON] , до початку розгляду справи подана заява про визнання позову. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до 43, 44, 49 ЦПК України. 21.06.2023 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до його неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 25.02.2018 року у неї з відповідачем народилась спільна дитина, [PERSON] , яка після виписки разом з нею з пологового будинку додому, знаходиться на її утриманні, адже з кінця лютого 2018 року, тобто відразу після народження дитини відповідач зник у невідомому напрямку та з`явився лише на початку вересня 2018 року, щоб побачити, що дитина вже підросла. Ця зустріч з дитиною відповідачем була протягом 30 хвилин, та потім знов відповідача вона побачила вже влітку 2019 року, коли рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2019 року було розірвано шлюб між ними. Крім того за вказаним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2019 року також було вирішене питання щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини на її користь в твердій грошовій сумі 2000.00 грн.. до досягнення дитиною повноліття. Відповідач прохав не подавати до органів державної виконавчої служби виконавчий лист про примусове стягнення з нього аліментів, та обіцяв щомісячно добровільно виконувати рішення суду. Але будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина так і не надав Станом на 01.11.2022 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає 88 000.00 грн. Дитина з моменту її народження за підтримки її батьків перебуває на її повному утриманні. Відповідач не спілкується з дитиною та ухиляється від своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Відповідач не заперечував проти зміни прізвища дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Батько не цікавиться життям своєї дитини, не допомагає у її вихованні, не підтримує матеріально, не обізнаний про стан здоров`я дитини, таким чином повність абстрагувався від виховання та утримання дитини. Зазначені обставини і сталі підставою звернення до суду. В підготовчому судовому засіданні позивач пояснила, що позовні вимоги за поданою позовною заявою підтримує в повному обсязі за підставами викладеними в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, подавши заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті. При цьому пояснив, що подана ним заява про визнання позову відповідає його дійсній волі, надана ним добровільно без будь-якого примусу. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши учасників розгляду справи, думку дитини, дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , є батьком малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. В порушення ст.ст. 150, 180 СК України, згідно яких батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя, поважати дитину, утримувати дитину до досягненню нею повноліття, як встановлено в судовому засіданні відповідач, [PERSON] , ухиляється від виконання цих своїх обов`язків, не бажає займатись вихованням та утриманням свого малолітнього сина. Відповідно до п. 2 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що малолітній, [PERSON] , [INFO] , з часу народження проживає зі своєю матір`ю, позивачкою у справі, що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Батько, відповідач у справі [PERSON] , з часу народження дитини її долею не цікавився, разом з сім`єю не проживав, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною, не приймав участі у її виховання та у матеріальному забезпеченні дитини. На даний час відповідач має заборгованість зі сплати аліментів. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю, батьком обов`язків по вихованню доньки, а також встановити, що мати , батько ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Виходячи з вищевикладених обставин, та оцінюючи всі надані суду докази в їх сукупності, беззаперечне визнання відповідачем позовних вимог, суд у відповідності із обраним позивачем способом захисту порушених прав малолітньої дитини, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги та позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до його сина, оскільки судом встановлено, що відповідач свідомо та систематично ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо участі у вихованні дитини. Будь-яких перешкод, які б заважали позивачеві виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини судом не встановлено. Так як з відповідача стягненні аліменти на утримання дитини за рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.08.2019 року дане питання відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України судом не вирішуються. Відповідно до ч. 6 ст. 164 СК України - Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Таким чином рішення суду після набрання законної сили направити Амур-Нижньодніпровському відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) для відома Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України - У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову Так як відповідачем визнані позовні вимоги до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачеві 50 відсотків судового збору, сплаченого відповідно до квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.2810551049.1 від 11 січня 2023 року в сумі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн., 80 коп. В іншій частині відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені судові позивачкою витрати по сплаті судового збору в сумі 536 грн., 80 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки .

Outcome: approved