Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

у березні 2023 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі відповідач), у якому просив стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за договором позики від 20.07.2021 року у сумі основного боргу в розмірі 130\~004,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 18\~421,12 грн. та 3% річних у сумі 2\~815,90 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.07.2021 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 200\~000,00 грн., а останній зобов`язався повернути кошти до 01.09.2023 року шляхом щомісячної сплати коштів частинами по 8\~000,00 грн. до 30 числа кожного місяця. Станом на дату звернення до суду з позовом грошові кошти повернуті лише частково, а саме, 31.08.2021 року сплачено 4\~000,00 грн., а 13.09.2021 року 1\~996,00 грн. Позивач здійснив обрахунок суми боргу станом на 30.01.2023 року. За умовами ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем також нараховано на суму боргу за договором позики інфляційні втрати на 3% річних до 30.01.2021 року по періодам за кожен місяць. Оскільки у добровільному порядку відповідач не повернув кошти, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що кошти не отримував, а розписку написав під тиском. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року у справі відкрито провадження, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 20.01.2021\~року відповідач\~ [PERSON] отримав\~у борг\~від позивача\~ [PERSON] грошові кошти в розмірі 200\~000,00 грн. із терміном повернення до 01 вересня 2023 року без сплати відсотків, шляхом повернення грошових коштів частинами по 8\~000,00 грн. до 30 числа кожного місяця, про що відповідачем було складено відповідну розписку (а.с. 10). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції\~дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843245/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1#843245" title="Цивільний кодекс України; нормативно-правовий акт № 435-IV від 16.01.2003">Статтею 207 ЦК України\~передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів\~і їх отримання відповідачем згідно розписками між позивачем і відповідачем укладено правочини, які по суті є договорами позики. Згідно ч.1\~ст.1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Частиною 2\~ст. 1047 ЦК України\~допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до\~ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із умов наданої відповідачем розписки від 20.07.2021 року, відповідач зобов`язався повертати отримані грошові кошти у сумі 200\~000,00 грн. частинами по 8\~000,00 грн. до 30 числа кожного місяця з повним поверненням коштів до 01 вересня 2023 року. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1\~ ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Як вбачається із наданих позивачем квитанцій, грошові кошти [PERSON] повернуті [PERSON] лише частково, а саме, 31.08.2021 року сплачено 4\~000,00 грн., а 13.09.2021 року 1\~996,00 грн. (а.с. 27-28). У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання за договором позики [PERSON] звертався до [PERSON] із претензією від 26.12.2022 року щодо повернення коштів згідно графіку та його дотримання у подальшому (а.с. 24-25). Таким чином, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу суму\~боргу за договором позики від 20.07.2021 року станом на 30.01.2023 року в сумі 130\~004,00 грн. При цьому суд зауважує, що даним рішенням з відповідача стягуються кошти, зокрема, основного боргу, лише частково станом на 30.01.2023 року у межах заявлених позовних вимог, а строк повернення всієї суми позики ще не настав. Стосовно стягнення інфляційних витрат та 3 % річних слід зазначити наступне. В силу вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. 14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 924/532/19 винесено постанову, у якій зазначено, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У той же час, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб.\~ У подальшому, на часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-ІХ, та Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, Указом від 06 лютого 2023 року №58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року №2915-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб. Таким чином, воєнний стан на території України діє на даний час щонайменше до 18 серпня 2023 року. Як визначено\~п.\~18\~Прикінцевих та\~Перехідних положень\~ЦПК України,\~у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, інфляційні витрати та 3% річних, нараховані на підставі ст. 625 ЦПК України підлягають стягненню лише до 23 лютого 2022 року включно, так як такі суми на підставі вищевказаних положень закону у судовому порядку стягненню не підлягають. Наданий позивачем розрахунок по періодам судом було перевірено. Тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати за період\~з 01.09.2021\~року по\~23.02.2022\~року у\~загальному розмірі\~1\~528,23\~грн.\~та 3%\~річних за\~цей же\~період у\~загальному розмірі\~ \~311,07\~грн. у відповідності до положень ч. 2 ст. 625 та п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України. Додатково суд зауважує, що у періоді з 31.01.2022 року по 23.02.2023 року сума 3% річних становить 82,86 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а з відповідача слід стягнути суму боргу за договором позики станом на 30.01.2023 року, інфляційні витрати та 3 % річних за період з 01.09.2021 року по 23.02.2022 року включно, що у загальному розмірі становить 131\~843,30 грн. Згідно\~ст.141 ЦПК України\~слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1\~318,43 грн.

Outcome: partial