Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

06.10.2022 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по орендній платі по договору оренди від 11.12.2020 року в розмірі 159 670,00 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 11.12.2020 року між сторонами був укладений договір оренди квартири [ADDRESS] . За умовами зазначеного договору відповідач мала сплачувати щомісячно оренду плату в сумі 23 000,00 грн. та комунальні платежі. Як зазначає позивач, під час укладення договору відповідач сплатила 46 000,00 грн., що є орендною платою за перший місяць та гарантійною сумою в розмірі місячної орендної плати. За час дії договору позивач сплатила 208 330,00 грн. орендної плати, при загальному її розмірі 368 000,00 грн. Крім того, в період з січня 2021 року по лютий 2022 року відповідач сплатила комунальні послуги на загальну суму 31 973,00 грн. Оскільки відповідач не в повному обсязі сплатила оренду плату, для захисту порушеного права позивач звернувся до суду з цим позовом. 12.12.2022 року до суду надійшов відзив на заявлені вимоги в якому представник відповідача просила відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначила представник, позивачем не враховані всі сплачені відповідачем суми, зокрема передані готівкою сину позивача на загальну суму 36 000,00 грн. 09.03.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог та зазначає, що відповідач в повному обсязі не виконувала власні зобов`язання. 27.03.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник відповідача наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала та просила його задовольнити та стягнути з відповідача 110 629,75 грн. В додаткових поясненнях представник зазначила, що на виконання умов договору відповідач всього сплатила (орендна плата та комунальні платежі) 283 650,29 грн., заборгованість становить 110 629,75 грн., яка має бути стягнута з відповідача. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та не заперечували проти сплати позивачу 40 380,33 грн. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши сторони, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 759 ЦК України визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Згідно з положеннями статті 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. За змістом положень статей 626, 627, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 11.12.2020 року між [PERSON] (далі - Наймодавець) та [PERSON] (далі - Наймач) був укладений договір найму (оренди) нерухомого майна. За умовами зазначеного договору, Наймодавець тимчасово передає в найм (оренду) квартиру [ADDRESS] зі сплатою щомісячної орендної плати в сумі 23 000,00 грн. з моменту фактичного використання, оплатою комунальних послуг, опалення, вартість спожитої електроенергії, водопостачання, інтернет, телебачення (п.п.1.1, 3.1, 3.1.2, 3.1.3 Договору). Сторони домовились та зазначили в п.3.2 Договору, розрахунок по орендній платі здійснюється між сторонами не пізніше 05 числа кожного місяця проживання , що підлягає оплаті. Сторони, як вбачається, не визначили порядку сплати орендних платежів. На виконання п.2.1.1 Договору, 15.12.2020 року між сторонами був укладений акт прийому-передачі жилого приміщення за яким Наймодавець передав Наймачу вказане приміщення. Крім того, як встановлено судом та підтверджено сторонами, 15.12.2020 року [PERSON] на виконання положень п.3.2.1 Договору передала готівкою 46 000,00 грн. - орендної плати за перший місяць оренди та гарантійну суму в розмірі місячної орендної плати. Під час слухання справи судом було встановлено, що після закінчення терміну оренди [PERSON] не передала за актом приймання передачі квартиру [PERSON] . При зверненні до суду з позовом, позивач зазначав, що відповідач належним чином не виконувала власні зобов`язання в частині сплати орендної плати внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач та відповідач під час слухання справи вказували на різні суми, які надійшли в рахунок оплати орендної плати. В той же час обидві сторони погодились з тим, що за весь період користування приміщенням відповідач мала б сплатити оренду плату в сумі 368 000,00 грн. (16 місяців х 23 000,00 грн.). Крім того, згідно з наданими суду квитанціями, за період користування приміщенням квартири, відповідач мала б сплатити за спожиті комунальні послуги 26 108,84 грн. Отже, загальна сума, яку відповідач мала сплатити на користь позивача становить 394 108,84 грн. (368 000,00 грн. + 26 108,84 грн.). Так як при сплаті грошових коштів відповідач не зазначала призначення платежу, суд позбавлений можливості встановити які суми були призначені за оренду квартири, а які сплата за житлово-комунальні послуги. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачено наступні суми: на картковий рахунок відповідача [NUMBER] загальна сума 150 109,77 грн., на картковий рахунок відповідача [NUMBER] загальна сума 110 540,52 грн. та 23 000,00 грн. орендної плати за перший місяць оренди, а всього 283 650,29 грн. Тобто заборгованість за платежами за договором становить 110 458,55 грн. (394 108,84 - 283 650,29). Суд не може взяти до уваги в рахунок сплати орендних платежів 23 000,00 грн. гарантійної суми, оскільки між сторонами після закінчення терміну оренди не підписаний акт приймання-передачі. Крім того, пунктом 3.2.1 передбачено можливість використання зазначеного платежу в рахунок компенсації збитків, якщо такі були спричинені з вини відповідача. Крім того, суд не може взяти до уваги пояснення відповідача щодо передачі готівки в сумі 36 000,00 грн. в рахунок оплати за орендні платежі, оскільки представник позивача заперечувала такі обставини та враховуючи положення ч.2 ст.218 ЦК України відповідач не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження таких обставин. Суд вважає за доцільне зазначити, що при сплаті орендних платежів на картковий рахунок позивача, відповідач при підрахунку сум не взяла до уваги про відрахування з внесених сум комісії банку, таким чином сума відповідних платежів зменшується на суми комісію банку. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи що відповідач не надала суду належних та допустимих доказів щодо виконання зобов`язань в повному обсязі, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача недоплачених сум за договором оренди в розмірі 110 458,55 грн. та часткового задоволення заявлених вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved