Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

Виклад позиції сторін. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та Красноградської міської ради Харківської області про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Від [PERSON] 13.04.2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, в якій просить: - встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-XP №057906, виданий Красноградською райдержадміністрацією 03.12.2002 року на ім`я [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за нею право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Красноградського району Харківської області, розміром 6,29 в умовних кадастрових гектарах, що знаходиться на території Красноградського району Харківської області після смерті [PERSON] , померлого [INFO] в порядку спадкування. Ухвалою суду від 31.05.2023 року провадження по справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] та Красноградської міської ради Харківської області про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування,- закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. За зустрічними позовними вимогами [PERSON] продовжено розгляд справи. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після смерті батька відкрилась спадщина, спадковим майном є земельна ділянка площею 6,29 га, що розташована на території колишньої Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області. За її заявою приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Мошковою Н.О. заведено спадкову справу №136/2017 про прийняття спадщини, але, свідоцтво про право на спадкове майно їй видано не було. Нотаріус в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 18.09.2018 року вказав, що видати їй свідоцтво про право на спадкове майно не може, так як Державний акт про право власності на земельну ділянку виданий в 2002 році, а [PERSON] помер в 1996 році. Вона та відповідач за зустрічним позовом є єдиними спадкоємцями за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Вона фактично вступила у володіння спадковим майном, маючи Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, на її замовлення була виготовлена технічна документація й був укладений договір оренди на вищевказану земельну ділянку. Спадкоємець за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не складав. У зв`язку з відсутністю заповіту спадкування відбувається за законом. Спадкоємцями за законом першої черги є вона та відповідач за зустрічною позовною заявою. Згідно ст.ст. 529, 530 ЦК Української РСР (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] діти є спадкоємцями першої черги за законом. Тобто вона, [PERSON] є спадкоємицею після смерті батька. Вказує, що державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-XP №057906 від 03.12.2022 року, виданий Красноградською райдержадміністрацією на ім`я [PERSON] , померлого [INFO] , слід вважати недійсним, оскільки він виданий після його смерті. Але, за життя батько [PERSON] набув право на земельну частку (пай) розміром 6,29 в умовних кадастрових гектарах із земель КСП «Маяк». Рух справи в суді. Ухвалою судді від 27.12.2022 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку загального провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 13.04.2023 року прийнято зустрічно позовну заяву [PERSON] , відкладено підготовче засідання у справі. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. В матеріалах справи мається заява від 31.05.2023 року представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] про розгляд справи за відсутності сторони позивача за зустрічним позовом, позовні вимоги підтримує та на задоволенні зустрічного позову наполягає. Від представника відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Дейни С.А. 31.05.2023 року до суду надійшла заява про визнання зустрічного позову в повному обсязі. Від відповідача Красноградської міської ради 31.05.2023 року до суду надійшла заява в якій вказує, що міська рада ознайомившись із позовними вимогами викладеними у зустрічній позовній заяві не заперечує проти їх задоволення та просить розглядати справу за наявними матеріалами у відсутності представника міської ради. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що учасники судового процесу про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому порядку, та від них надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі за наявними у справі доказами на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюючи фіксування судового процесу. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Згідно пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ч. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо спадкування за законом права на земельну частку (пай), які регламентують порядок набуття права на спадщину. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, а також докази, відхилені судом та мотиви їх відхилення. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] помер батько [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, спадковим майном є земельна ділянка площею 6,29 га, що розташована на території колишньої Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області, нині на території Красноградської міської ради (право власності підтверджується Державним актом). За заявою [PERSON] приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Мошковою Н.О. заведено спадкову справу №136/2017 про прийняття спадщини, але, свідоцтво про право на спадкове майно їй видано не було. Нотаріус в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 18.09.2018 року вказав, що видати свідоцтво [PERSON] про право на спадкове майно не може, так як Державний акт про право власності на земельну ділянку виданий в 2002 році, а [PERSON] помер в 1996 році. [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном, маючи Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, крім того на її замовлення була виготовлена технічна документація й був укладений договір оренди на вищевказану земельну ділянку. Спадкоємець за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не складав. У зв`язку з відсутністю заповіту спадкування відбувається за законом. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-XP №057906, виданий Красноградською райдержадміністрацією на ім`я [PERSON] , померлого [INFO] , виданий 03.12.2002 року. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 року у справі №294/1094/17 зазначає, що саме позивач повинен довести, що право, яке він просить визнати за ним у порядку спадкування, набув спадкодавець за життя, а головним критерієм для одержання права на земельну частку (пай) є факт членства громадянина у колективному сільськогосподарському підприємстві на момент реєстрації державного акта на право колективної власності на землю. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом в постановах від 10.01.2019 року у справі №696/1268/16-ц та від 17.03.2020 року у справі №396/1683/18-ц, від 20.02.2020 року у справі №544/1095/18, від 26.11.2018 року у справі №392/1660/16-ц, від 29.05.2019 року у справі №395/268/17-ц. Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, встановлений Указом Президента України № 720 від 08.08.1995 року. Відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (надалі Указ) від 08.08.1995 року №720, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Пунктом 2 Указу передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 08.08.1995 року №-720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. За ст. 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» питання членства осіб у сільськогосподарському підприємстві регулюються Статутом підприємства, яким, зокрема, визначається порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї. Також, відповідно до ст.ст. 5, 19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодному виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Трудові відносини членів підприємства регулюється цим Законом та статутом підприємства. Красноградською районною державною адміністрацією 03.12.2002 року на ім`я [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю на підставі рішення Красноградської райдержадміністрації від 25.03.2002 року №74, земельна ділянка розташована на території Піщанської сільської ради, земля передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до рішення Піщанської сільської ради від 25.03.2002 року «Про розгляд заяв громадян - членів КСП «Маяк» та клопотання перед Красноградською райдержадміністрацією» вирішила клопотати перед райдержадміністрацією про надання дозволу на виділення в натурі земельних часток (паїв) та складання технічної документації по виготовленню державних актів на право приватної власності на землю, відповідно до спису сільського голови Піщанської сільської ради в тому числі і щодо [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що позивачем за зустрічним позовом доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що [PERSON] був членом КСП «Маяк», а отже після його смерті відкрилась спадщина на земельну частку (пай), розмір земельної частки (паю) становить 6,29 в умовних кадастрових гектарах в землях КСП «Маяк». Також суд вважає, що позивач довела той факт, що вона прийняла спірну спадщину. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України: «Про нотаріат», «;Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час відкриття спадщини діяв ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтями 529-532, 535 Цивільного кодексу Української РСР встановлено чітке коло осіб, які можуть бути спадкоємцями за законом. Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими цей кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за N 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини і місця її відкриття суд має виходити з положень статей 526 і 549 ЦК УРСР, згідно з якими місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місце знаходження майна або його основної частини. Діями ж, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини або подання ним протягом цього строку до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяви про її прийняття. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] , яка відповідно до ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР є такою, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки фактично вступила в управління спадковим майном, що підтверджується відповідними доказами доданими до зустрічної позовної заяви. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Вирішуючи питання позовної вимоги щодо визнання права за земельну частку (пай) в порядку спадкування, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 N7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року (561-12), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (1540-06). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (2768-14) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Відповідно до Указу Президента України від 8 серпня 1995року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельний пай одержали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із п.2 вказаного Указу, членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката (Указ Президента України від 10 листопада 1994року №666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»). Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X "Перехідні положення" ЗК (2768-14). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК (435-15), у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 (720/95) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо. Статтею 3 Указу Президента України за №666/94 від 10.11.1994року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом успадкування. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Враховуючи те, що судом встановлено, що [PERSON] мав право на земельну частку (пай) в землях КСП «Маяк», тому позивач за зустрічною позовною заявою має право на земельну частку (пай), як на спадщину за законом після смерті батька. Так як після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай), а не на земельну ділянку відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, суд вважає за необхідно визнати даний Державний акт недійсним, оскільки він виданий на ім`я [PERSON] після його смерті. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновки за результатами розгляду справи. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд вважає даний позов доведеним та таким, що підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). В позовній заяві позивач, не наполягав на стягненні з відповідачів на користь позивача понесених судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених ним судових витрат.

Outcome: approved