Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

10 березня 2023 року позивака [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 14 липня 2017 року вона та [PERSON] зареєстрували шлюб. 07 листопада 2019 року вони, перебуваючи у офіційних шлюбних відносинах, придбали квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу від 07.11.2019, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П., номер запису: 247 в книзі 288П-247, титульним власником є [PERSON] . 20 грудня 2022 року шлюб між сторонами розірвано. На даний час сторони сімейні відносини не підтримують, спільний побут та господарство не ведуть, мешкають в різних жилих приміщеннях. Однак, оскільки майно, придбане [PERSON] та [PERSON] під час перебування в офіційному шлюбі, то вважає, що квартира належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а тому кожна із сторін має право на рівну частку в майні. Просила визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнати право власності на 1/2 частку зазначеної квартири за кожним. Просила стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору та правничу допомогу. 15 березня 2023 року ухвалою суду прийнято до розгляду позовну заяву, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, роз`яснено відповідачу право подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання даної ухвали, з дотриманням вимог ст.ст. 178,191 ЦПК України. 28 березня 2023 року відповідач [PERSON] скористався своїм правом подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в обґрунтування заперечень проти позову посилався на те, що з січня 2022 року відносини з [PERSON] не склалися, тому вони прийняли рішення вести окремо господарство та усі фінансові зобов`язання. Вони прийняли рішення про те, що дружина не буде претендувати на квартиру, а в рахунок цього він виплатив їй за частку квартири грошові кошти у розмірі 5400 євро. Питання щодо розподілу майна вони вирішили в добровільному порядку, він виплатив їй грошові кошти за частку квартири і залишив в її розпорядження транспортний засіб. З 2018 року він працював в Естонії (Талліні) за кордоном та мав хорошу роботу і накопичив невелику суму грошей для придбання житла. 07.11.2019 спірна квартира була придбана на зібрані гроші його батьків, які довгий час працювали та накопичували гроші з заробітної плати, пенсії та згодом подарували їх особисто йому для придбання житла. Подаровано батьками було 6000 доларів США, що еквівалентно на той період часу 147900,00 гривень. При купівлі квартири він сплатив повну вартість квартири у розмірі 136080,00 гривень, тому вказане майно було набуте за час шлюбу, але за кошти, які особисто належать йому. Тобто спірна квартира була придбана не за сумісні кошти подружжя, а за\~кошти його батьків, квартира була оформлена на нього, тому належить саме йому. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, справу просив розглянути за його відсутністю. 10 квітня 2023 року представник позивача надала відповідь на відзив в якому зазначила, що твердження викладені у відзиві необґрунтовані та такі, що не спростовують позовні вимоги. Самі по\~собі твердження\~про те,\~що відповідачу\~були подаровані\~гроші батьками\~для придбання\~квартири не\~можуть бути\~підставою для\~відмови у\~позові,\~оскільки відповідач\~не надав\~беззаперечних доказів,\~що на\~придбання квартири\~були вкладені\~його особисті кошти, зокрема письмово нотаріально завіреного договору дарування грошей у розмірі 6000,000 доларів США, передбаченого Законодавством, не надано. Договір купівлі-продажу від 07.11.2019 не містить жодної інформації щодо придбання нерухомого майна за рахунок особистих приватних коштів покупця, однак містить інформацію про придбання квартири за згодою другого з подружжя (жінки), що додатково підтверджує факт придбання майна за рахунок спільних коштів подружжя. Вважає, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту внесення будь-якої суми з особистих грошових коштів для купівлі спірного нерухомого майна продавцю станом на час його придбання, як і не підтверджено відсутності можливості у сторін придбати зазначене майно разом з спільних коштів родини. Позивач не\~заперечує,\~що між\~її картковим\~рахунком та\~картковим рахунком\~Відповідача у\~січні та\~березні 2022\~року були\~здійснені грошові\~перекази на\~загальну суму\~5400,00\~євро,\~однак,\~зауважила,\~що по\~вересень 2022\~року жодних\~суперечок між\~подружжям не\~виникало.\~По вересень\~2022\~року подружжя\~не припиняли\~шлюбних відносин\~та вели\~спільне господарство.\~У подружжя\~не було\~наміру розлучатися,\~а тому\~не виникало\~жодних питань\~щодо розподілу\~спільного майна,\~зокрема рішень\~щодо виплати\~їй грошових\~коштів за\~частку квартири\~в добровільному\~порядку не\~вирішувалось.\~Перекази між\~їх картковими\~рахунками дійсно\~здійснювалися,\~однак зазначені\~грошові кошти\~були спільними\~коштами подружжя.\~Шлюб між\~ними розірвано\~20.12.2022,\~жодних домовленостей\~щодо поділу\~квартири між\~ними не\~було. На час купівлі спірного майна сторони перебували у офіційному шлюбі, піклувалися один про одного, вели спільний побут, при цьому оплату житлово-комунальних послуг по спірній квартирі з жовтня 2019 по лютий 2023 здійснювала позивач. Позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , скориставшись своїм правом, подав Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву та зауважив, що дійсно його батьки подарували йому грошові кошти у розмірі 6000 доларів США для придбання квартири, однак з причин довірчих стосунків письмовий договір не укладався, договір дарування грошей був укладений в усній формі. Зауважив, що перераховані на рахунок позивача грошові кошти у розмірі 5400 євро не є спільною власністю, а перераховані позивачу як компенсація за відмову у подальшому претендувати на частку квартири. Починаючи з червня 2018 року по 2021 рік він постійно перераховував дружині гроші, окрім того його батьки забезпечували фінансово та допомагали їй продуктами, у зв`язку з чим він був змушений з вересня 2019 по грудень 2019 року перераховувати на рахунок своєї матері значні грошові кошти на утримання дружини та її сина. Стверджує, що позивач не працювала, та не могла заробити гроші на придбання квартири. Тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 12.05.2023 року представник позивача надала пояснення на Заперечення на відповідь на відзив, в якому додатково зазначила, що рішення суду про визнання майна, а саме грошових коштів у розмірі 5400 євро, перерахованих з карткового рахунку Відповідача на картковий рахунок Позивача, роздільними (особистою приватною власністю Відповідача) - відсутнє, тобто факт\~окремого проживання подружжя\~у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин не встановлений та не доведений. Тому зазначені грошові кошти були спільними коштами подружжя. Добровільна виплата компенсації за частку квартири, яка є спільною власністю подружжя, дійсно передбачена законом, однак відповідно до Законодавства, \~подружжя має\~право укласти\~договір про\~виділ об`єкта\~нерухомого майна\~дружині або\~чоловікові зі\~складу усього\~майна,\~який підлягає\~нотаріальному посвідченню.\~Однак,\~такий договір\~не укладався. Також зауважила, що Відповідач у Запереченні на відповідь на відзив сам підтвердив, що у період з 23.09.2019 по 07.10.2019 він перерахував своїй матері грошові кошти у загальному розмірі 7787,2 Євро (надав квитанції про переказ). Тобто сам підтвердив, що у період шлюбу перераховував матері частку своєї заробітної плати, що є майном, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Таким чином, вважає, що наданими доказами, відповідач підтвердив, що навіть якщо грошові кошти у розмірі 6000 доларів США були надані його батьками, ці грошові кошти він сам же перерахував зі своєї заробітної плати, тобто спільного сумісного майна подружжя. Просила позов задовольнити у повному обсязі. 15 травня 2023 року ухвалою суду у судовому засіданні за участю представника позивача адвоката Кадук В.В. закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті\~на 15 червня 2023 року\~у залі судового засідання № 209, в приміщенні Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг, вул. Захисників Азовсталі, 3). У судове засідання позивач не з`явилася, при цьому її представник - адвокат Кадук В. В. надала до суду заяву з проханням розглянути справу за відсутності позивача, позовні вимоги позивач підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнає, просив у їх задоволенні відмовити. За ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Натомість, суд зазначає, що підстави, визначені ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи у даному випадку відсутні, внаслідок чого суд розглянув справу за відсутності сторін. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 14 липня 2017 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Саксаганському районному у місті Кривому Розі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, складено відповідний актовий запис за № 332, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 14.07.2017 07 листопада 2019 року позивач з відповідачем, перебуваючи у офіційних шлюбних відносинах, придбали квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформаційними довідками № 324334796 від 28.02.2023 та №335653426 від 14.06.2023. Згідно даних інформаційних довідок № 324334796 від 28.02.2023 та №335653426 від 14.06.2023, договір купівлі-продажу від 07.11.2019, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П., номер запису: 247 в книзі 288П-247, власником є відповідач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , країна громадянства: Україна. 20 грудня 2022 року шлюб [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області № 212/6023/22, яке не оскаржено та набрало законної сили 20 січня 2023 року. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За загальним правилом, закріпленим у статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Системний аналіз положень СК України свідчить про те, що законодавцем закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 Придбавши нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , під час перебування в шлюбі, подружжя [PERSON] та [PERSON] набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Судом з`ясовано, що між сторонами не досягнуто згоди, щодо поділу вищезазначеного майна, а саме квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в відзиві на позовну заяву просить суд відмовити у позовних вимогах в повному обсязі, посилаючись на те, що квартира була придбана за його особисті кошти, а саме за кошти подаровані йому його батьками. Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В обґрунтування купівлі спірного майна за особисті кошти відповідач зазначив, що квартира придбана за 136\~080,00 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу від 07 листопада 2019 року, засвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Черник О.П., номер запису: 247 в книзі 288П-247. При цьому зазначив, що грошові кошти на купівлю квартири у розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно на той період часу 147 900,00 гривень йому подарували батьки.\~Однак,\~жодного належного і допустимого доказу, що\~відповідачу були подаровані батьками грошові кошти, суду не надано. Подарувати будь-яке майно (рухоме, в тому числі гроші й цінні папери, та нерухоме), а також майнові права іншим особам є виключним правом власника цього майна. Дарунком можуть бути рухомi речi, в тому числi грошi та цiннi папери, а також нерухомi речi, а також майновi права, якими уже володiє дарувальник, а також тi, якi можуть виникнути у нього у зв`язку iз здiйсненням права iнтелектуальної власностi, та iншi права. Договір дарування укладається у формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів. Договір дарування може укладатися в усній, простій письмовій і письмовій нотаріальній формі. Форма договору визначається у залежності від виду майна, що є предметом договору дарування (статті 717-720 ЦК України). Усна форма укладання договору дарування може мати місце при даруванні предметів особистого користування та побутового призначення, коли таке бажання висловлюється прямо й дарунок передається обдаровуваному в момент укладання договору. Письмова форма є обов`язковою для дарування майнового права та дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому (в разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним), а також для дарування рухомих речей, що мають особливу цінність, хоча передання такої речі за усним договором також є правомірним, якщо тільки суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Письмова форма з нотаріальним посвідченням необхідна для договору дарування нерухомої речі й валютних цінностей на суму, що перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Договори дарування, що перевищують зазначений розмір, укладаються лише в письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням. Частина 5 статті 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" належить валюта України гро\-шові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України. Неоподатковуваний мінімум доходів громадян або НМДГ це грошова сума, яка регламентується Податковим кодексом України, а саме пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX. Якщо норми іншиx законів містять посилання нa\~неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тo для цілей їх застосування використовуєтьcя сума в розмірі 17 гpивень, крім норм адміністративного тa\~кримінального законодавства в чaстині кваліфікації злочинів абo\~правопорушень, для якиx\~сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється нa\~рівні податкової соціальної пільги, визнaченої підпунктом 169.1.1 пyнкту 169.1 статті 169 рoзділу ІV\~цьогo\~Кодексу для відповідного року. Це означає, що неоподатковуваний мінімум доходів громадян завжди\~дорівнює 17 гривням, крім окремих випадків адміністративних і кримінальних правопорушень і злочинів. Як зазначає відповідач, його батьки подарували йому гроші у розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно на той період часу 147 9000,00 гривень. Зазначена сума значно перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, однак, належного доказу, зокрема договору дарування грошових коштів з нотаріальним посвідченням відповідачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно п. 5.4 Договору купівлі-продажу від 07 листопада 2019 року покупець стверджує, що договір укладається за згодою іншого з подружжя [PERSON] , справжність підпису якої на заяві про згоду засвідчено приватним нотаріусом Черник О.П., за реєстром № 2593. Договір купівлі-продажу від 07 листопада 2019 року не містить жодної інформації щодо придбання нерухомого майна за рахунок особистих приватних коштів покупця. Договір тільки містить інформацію про придбання квартири за згодою другого з подружжя (жінки), що додатково підтверджує факт придбання квартири за рахунок спільних коштів подружжя. Дана позиція узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного суду Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду № 607/11127/20 від 12 липня 2022 року, у зазначеній постанові колегія суддів зазначила, що укладаючи договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторона не вказувала, що сплачує продавцю особисті кошти за вказане майно, не заперечувала проти отримання згоди чоловіка на придбання майна, погоджувала з позивачем придбання спірного майна. Тобто відповідачем не надано доказів на підтвердження факту внесення будь-якої суми з особистих грошових коштів для купівлі спірного нерухомого майна продавцю станом на час його придбання, як і не підтверджено відсутності можливості у сторін придбати зазначене майно разом з спільних коштів родини . Суд не бере до уваги посилання відповідача на практику Верховного суду викладену у постановах: № 6-399цс17 від 05.04.2017 та № 711/2302/18 від 22.01.2020, оскільки в зазначених справах було доведено, що договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладені під час шлюбу відбулися на підставі договору купівлі-продажу іншої нерухомості, тобто придбання було здійснено за особисті кошти отримані до шлюбу, а саме за кошти отримані за відчуження іншого майна, отриманого до шлюбу. Також суд відхиляє посилання відповідача на висновки викладені у постанові Великої палати ВС по справі № 214/6174/15 від 22 вересня 2020 року, оскільки дана постанова містить зовсім інші підстави для можливості визнання нерухомого майна особистою власністю, зокрема предметом спору стала квартира придбана у власність до шлюбу, яка вже в період шлюбу була реконструйована та переобладнана. А висновки постанови Великої палати ВС по справі № 214/6174/15 від 22 вересня 2020 року, на які посилається відповідач, стосуються зовсім інших підстав, обставин та доказів, тому не є релевантними до предмета спору за цією справою. Щодо твердження виплати відповідачем компенсації в позасудовому порядку суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 2 ст. 69 СК України\~- подружжя має право укласти договір про виділ об`єкта нерухомого майна дружині або чоловікові зі складу усього майна, який підлягає нотаріальному посвідченню. Суть виділу нерухомого майна зі складу спільного майна подружжя полягає в тому, що якщо один з подружжя за згодою іншого з подружжя у добровільному порядку бажає змінити правовий режим одного об`єкта нерухомості (житловий будинок, квартира, нежитлове приміщення, тощо) на особисту приватну власність, то має бути укладений договір про виділ нерухомого майна зі спільної сумісної власності в особисту приватну власність одного з них. При посвідченні такого договору нотаріусом застосовуються такі саме норми, як і при посвідченні договору поділу спільного майна подружжя (ст. 60, ст. 64, п. 1 ст. 65, п. 2 ст. 69, п. 1 ст. 70, 71, 72 Сімейного кодексу України). Предметом договору про поділ спільного майна подружжя (колишнього подружжя) може бути як\~все майно\~(майнові права), що були набуті подружжям за час шлюбу, так і\~його частина. При цьому майно (майнові права), які не увійшли до предмету договору,залишаються у спільній сумісній власності подружжя (колишнього подружжя). Договір про поділ майна подружжя (колишнього подружжя) може бути укладений з умовою виплати грошової компенсації у разі нерівноцінності поділу, або без неї. У випадку, якщо\~предметом поділу\~є\~нерухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу у спільну сумісну власність, і право особистої приватної власності за\~результатом укладання\~такого\~договору\~переходить до\~одного з подружжя\~(колишнього подружжя), то такий\~договір\~може бути документом, що\~підтверджує право власності одного з подружжя (колишнього з подружжя) на такий об`єкт. Після укладання договору про поділ майна подружжя (колишнього подружжя), відповідні відомості повинні бути внесені до\~Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Якщо\~предметом\~такого\~договору\~поділу майна є\~нерухоме майно,\~титульним власником\~якого є\~один з подружжя, і\~майно в результаті поділу залишається за ним, то\~документом про право власності\~залишається\~попередній документ, що\~посвідчує право власності на майно, а\~договір про поділ\~буде\~невід`ємною частиною цього документа. При цьому відомості про зміну правовстановлювального документу повинні бути внесені до\~Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки з укладанням такого договору змінюється правовий режим такого нерухомого майна. Однак, відповідачем не надано суду вищезазначеного договору, тому лише твердження відповідача, щодо перерахування грошових коштів як компенсації за відмову у подальшому претендувати на частину квартири є неналежним доказом. З огляду на досліджені судом докази в сукупності, суд оцінює посилання відповідача критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірного майна за особисті грошові кошти та виплату позивачу компенсації за частку спірної квартири ним суду не надано. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У свою чергу, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити. Оскільки спірне майно - квартира за адресою: [ADDRESS] сторонами придбана за час шлюбу, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частку за кожним. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя\~статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). \~За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 5 липня 2012 року №\~5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.\~Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити\~Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першої\~статті 1 Закону №\~5076-VI\~встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону №\~5076-VI\~видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду). Данні висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного суду № 904/4507/18 по справі (№\~12-171гс19) від 12 травня 2020 року. Велика Палата Верховного Суду в постанові 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати опис робіт (наданих послуг) лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі\~статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див.\~mutatis\~mutandis\~рішення ЄСПЛ у справі «East/West\~Alliance\~Limited» проти України» від 23\~січня 2014\~року (East/West\~Alliance\~Limited\~v.\~Ukraine, заява №\~19336/04, §\~268)). На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано: - договір про надання правничої допомоги від 27 лютого 2023 року, укладеного між адвокатом Кадук В.В. та Вірко К.В.; - акт приймання передачі правничої допомоги від 09 березня 2023 року по справі №212/1680/23; - розрахункову квитанцію серія ББАШ №989042 від 09 березня 2023 року на суму у розмірі 8141,47 гривень. - акт приймання передачі правничої допомоги від 11 травня 2023 року по справі №212/1680/23; - розрахункову квитанцію серія ББАШ №989051 від 11 травня 2023 року на суму у розмірі 6978,40 гривень. Відповідно до п.4.1 Договору про надання правничої допомоги від 27.02.2023, сторони домовилися, що розмір витрат на правничу допомогу становить 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено ЗУ «Про бюджет України» на поточний місяць календарного року, за годину роботи адвоката на час складання процесуальних документів (відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, пояснення, заяв, клопотань, апеляційної скарги, касаційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відзиву на касаційну скаргу, інших документів, тощо. Перелік наданої правничої допомоги, детальний її розрахунок із зазначенням витраченого часу перелічений в акті приймання-передачі правничої допомоги від 09 березня 2023 року та від 11 травня 2023 року, підписані сторонами у сервісі «Вчасно»-vchasno.ua за допомогою електронних підписів, що підтверджується додатком-роздруківкою до акту від 09.03.2023 та до акту від 11.05.2023, які і підтверджують її надання та отримання позивачем. Підтвердженням оплати наданих послуг слугує надані копії розрахункових квитанцій від 09 березня 2023року на суму 8141,47 гривень та від 11 травня 2023 року на суму 6978,40 грн. Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 по справі № 923/507/21 вказує на те, що достатнім є підтвердження кількості часу, витраченого фахівцем в галузі права, а не обґрунтування, що саме така кількість часу була необхідною та була витрачена на відповідні дії. З урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом Кадук В.В. юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також відсутності клопотання відповідача щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 15119,60 гривень. Окрім того, стягненню на користь позивача підлягають судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1073,60 гривень.

Outcome: approved