Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У серпні 2022 року позивач Дніпровська міська рада звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дуос Капітал», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, припинення права власності. Свої вимоги обґрунтували тим, що ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 у справі №191/2789/18 затверджено мирову угоду, укладену 20.09.2018 між [PERSON] та [PERSON] , визнано, серед іншого, за [PERSON] право власності на будівлі і споруди, які розташовані за адресою [ADDRESS] . На підставі цієї ухвали державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В. за [PERSON] було зареєстровано право власності на будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS] : кафе літ. А-1, прибудова літ.а-1, кафе-паб літ. Б-1, навіс літ.б, вбиральня літ.В,Г, альтанки літ. Д,Е,Ж,З,Л,М,Н,О,П,Р,С,Т,У,Ф, літній театр літ. И, навіс з рукомийником літ.Х, замощення літ.І, огорожі №№1-3, септик №4, №5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майн:1689244112101; номер запису про право власності:28827085, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:43948316 від 09.11.2018. В подальшому [PERSON] 19.03.2019 передав, а ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» прийняло до статутного капіталу зазначений майновий комплекс, на підставі чого державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області зареєстровано право власності за ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ». Того ж дня майновий комплекс перейшов у власність [PERSON] і 20.03.2019 право власності останнього було зареєстровано. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 у справі №191/2789/18 скасовано. 10.06.2019 ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов [PERSON] залишено без розгляду. З урахуванням зазначено, відповідно до норм чинного законодавства ст.331 ЦК України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», позивач просив суд - усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні земельною ділянкою, зобов`язавши [PERSON] повернути земельну ділянку, що розташована адресою: [ADDRESS] привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлових приміщень, а саме: кафе літ.А-1 загальною площею 209,3 кв.м, прибудова літ.а-1, кафе-паб літ. Б-1 загальною площею 287 кв.м., навіс літ.б, вбиральня літ.В,Г, альтанки літ. Д,Е,Ж,3,Л,М,Н,О,П,Р,С,Т,У,Ф, літній театр літ.И, навіс з рукомийником літ.Х, замощення літ.І, огорожі №1-3, септік №4, №5; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: [ADDRESS] привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення нежитлових приміщень, а саме: кафе літ.А-1 загальною площею 209,3 кв.м, прибудова літ.а-1, кафе-паб літ. Б-1 загальною площею 287 кв.м., навіс літ.б, вбиральня літ.В,Г, альтанки літ. Д,Е,Ж,3,Л,М,Н,О,П,Р,С,Т,У,Ф, літній театр літ.И, навіс з рукомийником літ.Х, замощення літ.І, огорожі №1-3, септік №4, №5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1689258912000) із закриттям розділу: -за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1689244112101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 28827085; -за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДУОС КАПІТАЛ», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1689244112101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 30779497; -за [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1689244112101, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 30781241. Судові витрати по справі покласти на відповідачів. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська від 05 серпня 2022 року у задоволенні заяви Дніпровської міської ради щодо забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська від 10 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська від 17 травня 2023 року у задоволенні клопотання адвоката Павлової Юлії Михайлівни представника відповідача [PERSON] про закриття провадження по цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , де треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дуос Капітал», Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним акту приймання-передачі до статутного капіталу товариства нерухомого майна, визнання недійсним акту прийому-передачі нерухомого майна учаснику товариства, скасування записів про право власності, зобов`язання повернення земельної ділянки відмовлено. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у позові. Зазначила, що строк позовної давності позивачем не пропущено і взагалі строк позовної давності у правовідносинах, які виникли між сторонами, не застосовується. Представник відповідача [PERSON] адвокат Павлова Ю.М. проти позову заперечувала, посилаючись на те, що дана справа не відноситься до розгляду в рамках цивільного судочинства. Крім того, заявила про пропуск позивачем строку позовної давності. Заяву про застосування строків позовної давності обґрунтувала тим, що позовні вимоги позивача мотивовані тим, що відповідно до ст. 83 Земельного Кодексу України міська рада є власником усіх земель в межах міста. Судом встановлено, що ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 у справі №191/2789/18 затверджено мирову угоду, укладену 20.09.2018 між [PERSON] та [PERSON] , визнано, серед іншого, за [PERSON] право власності на будівлі і споруди, які розташовані за адресою [ADDRESS] . На підставі цієї ухвали державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Третяк Т.В. за [PERSON] було зареєстровано право власності на будівлі і споруди, що розташовані по [ADDRESS] : кафе літ. А-1, прибудова літ.а-1, кафе-паб літ. Б-1, навіс літ.б, вбиральня літ.В,Г, альтанки літ. Д,Е,Ж,З,Л,М,Н,О,П,Р,С,Т,У,Ф, літній театр літ. И, навіс з рукомийником літ.Х, замощення літ.І, огорожі №№1-3, септик №4, №5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майн:1689244112101; номер запису про право власності:28827085, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:43948316 від 09.11.2018. 19.03.2019 [PERSON] передав, а ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ» прийняло до статутного капіталу зазначений майновий комплекс, на підставі чого державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області зареєстровано право власності за ТОВ «ДУОС КАПІТАЛ». Того ж дня майновий комплекс перейшов у власність [PERSON] і 20.03.2019 право власності останнього було зареєстровано. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.03.2019 ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 у справі №191/2789/18 скасовано. 10.06.2019 ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області позов [PERSON] залишено без розгляду. Відповідно\~до вимог статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 статті 331 ЦК України\~визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Приписами\~статті 182 ЦК України\~передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Аналіз положень\~статті 331 ЦК України\~у системному зв`язку з нормами статей\~177-179,\~182 ЦК України, частини третьої\~статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з сукупності двох підстав: 1) з моменту його прийняття до експлуатації, 2) з моменту державної реєстрації. Стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»\~передбачає, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього\~Закону. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених\~статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Відповідно до частини першої\~ст. 212 Земельного Кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними; частина друга передбачає приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки; а також частиною третьою передбачено, що повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власником земельної ділянки, на якій було побудовано спірне нерухоме майно, є територіальна громада міста Дніпра (Дніпропетровська) в особі Дніпровської (Дніпропетровської) міської ради. Водночас, суд не може погодитися з доводами представника позивача щодо незастосування до даних правовідносин інституту строку позовної давності, оскільки нормами цивільного законодавства не передбачено таке поняття, як триваюче правопорушення, у той час як позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність, яка тісно пов`язана з позовною давністю. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom)). У рішенні ЄСПЛ від 29 січня 2013 року за заявою № 66610/09 у справі «Золотас проти Греції» (Zolotas v. Greece) зазначено, що інститут строків давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати правову певність, встановлюючи межу для дій або ж перешкоджаючи несправедливості, яка могла б бути скоєна, якби суди мали ухвалювати рішення щодо подій, які відбулися в далекому минулому. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Законодавець врахував не тільки безпосередню обізнаність особи про факти порушення її прав, а й об`єктивну можливість цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. У цьому контексті має значення те, коли у особи виникло право звернутися до суду у зв`язку з наявним порушенням права, а не те, протягом якого часу тривав стан цього порушення. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час. що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, під час оскарження ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2018 у справі №191/2789/18 до апеляційної інстанції, Дніпровська міська рада дізналася про порушення їх права, проте з даним позовом звернулася після спливу трьохрічного строку встановленого ст.257 ЦК України. Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представник відповідача [PERSON] адвокат Павлова Ю.М. у судовому засіданні заявила відповідну заяву. Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Крім того, що власник щодо своєї власності має відповідні права, право власності покладає на власника певні визначені обов`язки. Норма частини першої статті 261 ЦК України передбачає презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав. Про це зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14. і такий висновок підтвердився Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц. Позивач не навів об`єктивних причин неможливості звернення з позовом про захист свого порушеного права у строк протягом трьох років та не навів достатніх аргументів щодо поновлення строку для подання позовної заяви, стверджуючи, що строк позовної давності не порушено та взагалі не підлягає застосуванню. Запроваджений нормами ЦК України інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12- 50гс20)). Тобто позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Неподання позову впродовж встановлених законом строків призводить до втрати права на позов в розумінні можливості судовим порядком здійснити належне особі цивільне майнове право, позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Отже, інститут позовної давності має на меті спонукати учасників цивільних відносин вчиняти дії, спрямовані на захист порушених прав, у розумні строки. Позовна давність дисциплінує учасників цивільного обороту, стимулює їх активність у здійсненні їх прав і обов`язків, слугує зміцненню договірної дисципліни та посиленню взаємного контролю за виконанням зобов`язань. Інститут позовної давності, сформований у цивільному праві, не включає такого поняття, як «триваюче правопорушення», тобто не містить спеціального правового регулювання для такого виду протиправних дій або бездіяльності суб`єктів цивільних правовідносин. Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому кожна особа зобов`язана бути обізнаною про стан своїх майнових прав, цікавитися ними та вчасно реагувати на їх порушення. Тому у статті 261 ЦК України поряд із наведеним загальним правилом щодо початку перебігу позовної давності міститься декілька спеціальних, що враховують особливості конкретних видів приватних правовідносин. Так, наприклад, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства (частина друга статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України). Поряд із цим у статті 268 ЦК України перелічені вимоги, на які позовна давність не поширюється, та зазначено, що законом можуть бути встановлені інші вимоги. При цьому про «триваюче правопорушення» як підставу непоширення позовної давності на відповідну вимогу у вказаній статті ЦК України не зазначено. Включення до складу приватноправового інституту позовної давності поняття «триваючого правопорушення» як категорії, на яку не поширюється позовна давність, суперечить наведеним загальним засадам визначення моменту виникнення права на позов. Такий підхід\~призведе до\~розмивання сутності\~позовної давності\~та унеможливить\~досягнення цілей\~правового регулювання,\~визначених для\~цього правового інституту, оскільки під «триваюче правопорушення» може підпадати будь-яка дія чи бездіяльність (наприклад, невиконання чи неналежне виконання цивільного обов`язку, несплата кредиту, завдання шкоди майну особи - всі ці дії / бездіяльність у подальшому породжують протиправний стан порушення права, який триває, а отже, має виключатися з «поля дії» позовної давності). Задля застосування позовної давності важливо, що особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права та мала на це відреагувати. Для цього їй законом відводиться певний час. Якщо особа не скористалася своїм правом на захист у цей строк, то це загрожує неможливістю судового захисту. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»). Відповідно до вимог частини 1 статті 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 статті 81 ЦПКУ України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до статті 77 ЦПКУ України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту статті 77 ЦПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Статтею 86 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1,2,3 статті 13 ЦПК України встановлено, що судочинство у судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005). Враховуючи встановлені обставини, суд вважає відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України та витрати по сплаті судового збору покладає на позивача.

Outcome: dismissed