Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до Державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Губко Ю.В., [PERSON] , [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори листом від 29.05.2015 року № 4428/02-14 повідомила позивача, що остання не закликається до спадкування щодо майна померлої [PERSON] , оскільки померла залишила заповіт на все майно на ім`я іншої особи, а саме [PERSON] . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за [PERSON] було зареєстровано право власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; на земельну ділянку площею 0,1292 га з кадастровим номером: 3221882201:21:023:0175; на земельну ділянку площею 0,1031 га з кадастровим номером 3221882201:21:023:0154. В подальшому частину будинку [ADDRESS] [PERSON] відчужила [PERSON] . Вважає, що вказані дії нотаріуса та [PERSON] призвели до порушення її конституційних прав, а саме порушили право власності на обов`язкову частку в спадковому майні. Позивач є рідною донькою померлої [PERSON] , після смерті якої і були видані спірні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Також у померлої [PERSON] , є син, рідний брат позивача - [PERSON] , який в 1995 році виїхав за кордон та станом на момент звернення до суду, так і не повертався на територію України, заяви або відмови про прийняття спадщини не подавав. На підставі статей 1241 та 1261 ЦК України вважає, що позивач має право на спадкування права власності на частину всього спадкового майна після смерті матері [PERSON] , оскільки на момент відкриття спадщини і станом на даний час, є непрацездатною, інвалідом, що підтверджується довідкою виданою державним органом Бельгії та являється єдиною особою першої черги спадкування після смерті матері. На підставі викладеного звернулася до суду та просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 18-503 від 06.06.2014 року на земельну ділянку площею 0,1292 га з кадастровим номером: 3221882201:21:023:0175; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину № 18-432 від 09.06.2015 року на земельну ділянку площею 0,1031 га з кадастровим номером 3221882201:21:023:0154; визнати недійним свідоцтво про право на спадщину № 18-501 від 06.06.2014 року на частку житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на частину всього спадкового майна після смерті [PERSON] , а саме на: частку житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,1292 га з кадастровим номером: 3221882201:21:023:0175 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,1031 га з кадастровим номером 3221882201:21:023:0154. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03.09.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. 05.02.2020 року до суду, від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , треті особи - Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Юлія Володимирівна, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.03.2020 року прийнято до спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] до Державного нотаріуса Першої київської нотаріальної контори Губко Юлії Володимирівни, [PERSON] , [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Юлія Володимирівна, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.08.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.10.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Державний нотаріус Першої київської державної нотаріальної контори Губко Юлія Володимирівна, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за її клопотання було залишено без розгляду. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник будучи присутнім у судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив про їх задоволення із викладених у позові підстав. Державний нотаріус Першої київської нотаріальної контори Губко Ю.В. в судове засідання не з`явилася, про місце, день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Від представників Першої київської нотаріальної контори до суду надходили заяви про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори, а також неодноразово наголошували на тому, що нотаріус не може бути відповідачем або заінтересованою особою, а може залучатися судами, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, від останньої до суду надходили клопотання в яких просила розгляд справи проводити у її відсутність. З моменту звернення позивача до суду із даним позовом та до залишення за її клопотанням зустрічної позовної заяви без розгляду - у задоволенні позовних вимог просила відмовити у повному обсязі з підстав його необґрунтованості та не доведеності. В подальшому чіткої позиції щодо позовних вимог не висловлювала, а виключно подавала до суду письмові пояснення, в яких зазначила то про примирення з матір`ю та про задоволення позовних вимог, то про конфлікти з матір`ю та відмови у задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з`являвся, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, зазначається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Печерським РАГСом м. Києва, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвище від 20 травня 2015 року, відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , після реєстрації шлюбу з [PERSON] . Відповідач [PERSON] є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім`ї від 22 жовтня 2010 року, відповідно до якого [PERSON] змінила після реєстрації шлюбу з [PERSON] прізвище на « [PERSON] ». [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24 вересня 2009 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ у м. Києві. Як вбачається із спадкової справи № 1146/2009 заведеної до майна померлого [PERSON] , [INFO] [PERSON] подано заяву про прийняття спадщини після смерті її чоловіка. Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна КВ-2015 №17944 від 04 червня 2015 року за [PERSON] значиться зареєстрованою частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1994 року, органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08 вересня 2011 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ у м. Києві, не встигнувши оформити спадщину після смерті свого чоловіка. З наявного в матеріалах спадкової справи № 97/2012, заведеної до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] заповіту вбачається, що [PERSON] 11 березня 2009 року було складено заповіт на ім`я [PERSON] , відповідно до якого вона заповіла останній все її майно, де б воно не знаходились і з чого б не складалось, а також все те, що буде належати їй на день її смерті та на що вона за законом матиме право. Державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. - [PERSON] 06.06.2014 року були видані свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку з відповідними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за № 18-501 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 0,1292 га, кадастровий номер 3221882201:21:023:0175, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в реєстрі за № 18-503. 29 травня 2015 року до Першої київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті своїх батьків [PERSON] та [PERSON] звернулась [PERSON] . Листом Першої київської державної нотаріальної контори від 29 травня 2015 року за №4428/02-14 [PERSON] було повідомлено про те, що [PERSON] після смерті залишила заповіт на все майна на іншу особу, якій уже були видані свідоцтва про право на спадщину. 09.06.2015 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. - [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,1031 га з кадастровим номером 3221882201:21:023:0154, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори Губко Ю.В. від 31.05.2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку із неможливістю визначити частку померлої [INFO] [PERSON] в праві спільної сумісної власності на цю квартиру та у зв`язку із тим, що вчинення нотаріальних дій по спадковій справі № 97/2012 зупинено згідно ст. 42 Закону України «Про нотаріат» до вирішення справи судом. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті її бабусі - матері позивача, згідно складеного нею заповіту. Позивач вважає, що має право на спадкування права власності на частину всього спадкового майна після смерті матері [PERSON] , оскільки на момент відкриття спадщини і станом на даний час, є непрацездатною, інвалідом, що підтверджується довідкою виданою державним органом Бельгії та являється єдиною особою першої черги спадкування після смерті матері, у зв`язку із чим просила визнати свідоцтва про право на спадщину за заповітом видані [PERSON] недійсним та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст. 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з частинами 1, 3, 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 08 грудня 2021 року у справі №552/3281/20. Пунктом 5.9 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, врегульовано, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 ЦК України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. Згідно п. 212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 р. № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Під час розгляду справи було встановлено, що державний нотаріус видав свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] на підставі заяви останньої на доданих до неї документів. Суд враховує, що особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, яке за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 року № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. З наявної у спадковій справі № 97/2012, заведеної до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] заяви позивача до Першої київської державної нотаріальної контори від 29.05.2015 року вбачається, що остання просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З даної заяви судом встановлено, що позивачем не повідомлено нотаріусу про те, що їй встановлена інвалідність та те, що вона має право на обов`язкову частку. Будь-яких доказів, на підтвердження цього, як встановлено з матеріалів спадкової справи, також надано не було. Таким чином, суд встановив, що оспорені свідоцтва про право на спадщину видані [PERSON] без порушенням процедури встановлення кола спадкоємців та жодним чином не порушують її права, оскільки саме позивач будучи обізнаною про наявність у неї можливого права на обов`язкову частку, у зв`язку із втратою працездатності, свідомо не повідомила нотаріуса (не надала відповідних документів та не вказала про це у поданій заяві) та в подальшому звернулася до суду з позовом про визнання їх недійсними. Позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання раніше виданих свідоцтв про право на спадщину за заповітом недійсними, не надала доказів безпідставності видачі такого. Вимоги про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, як правило, поєднуються з іншими позовними вимогами, зокрема з вимогами, вирішення яких створює підстави для визнання свідоцтва недійсним - про визнання заповіту недійсним, усунення від права на спадкування, визнання недійсною відмови від прийняття спадщини тощо. Проте не виключається звернення до суду із позовом, що містить лише вимогу про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними. Доказів визнання заповіту недійсним чи будь яких інших підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину стороною позивача не надано. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним в тому випадку, коли спадкоємець, якому таке свідоцтво видане, не має права на спадкування, разом з тим, позивач не надано суду доказів того, що відповідач не мала права на спадкування майна. За змістом ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У своїй позовній заяві позивач також просить визнати за нею право на обов`язкову частку у спадковому майні. За змістом рішення Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності. Констатуючи описані норми права, суд приходить до висновку, що вказаним рішенням Конституційного суду України від 11.02.2014 року №1-рп/2014 встановлено єдиний критерій визначення повнолітнього непрацездатної особи в межах диспозиції ч.1, ст.1241 ЦК України - це медичний критерій непрацездатності фізичної особи, при цьому така особа (особи) повинні набути статусу інваліда у встановленому законом порядку. До позовної заяви позивачем долучено свідоцтво про визнання інвалідності від 17.08.2020 року виданого Федеральною службою соціального забезпечення, перекладеного з нідерландської мови. Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317, визначено порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями. Медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності (п. 17 Порядку). Пунктом 22 Порядку передбачено, що особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання особи з інвалідністю, а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Так, відповідно до п. 24 Положення про медико-соціальну експертизу затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 Комісія видає особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, довідку та індивідуальну програму реабілітації і надсилає у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому особа з інвалідністю перебуває на обліку як отримувач пенсії чи державної соціальної допомоги (щомісячного довічного грошового утримання), що призначається замість пенсії, та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виписку з акта огляду комісії про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у наданні додаткових видів допомоги. Копія індивідуальної програми реабілітації надсилається також лікувально-профілактичному закладові і органові праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи з інвалідністю. За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акта огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги. Видача особі, яку визнано особою з інвалідністю або стосовно якої встановлено факт втрати професійної працездатності, виписки з акта огляду комісії на руки забороняється. Підстави призначення групи інвалідності чітко зазначені в Положенні про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року №1317. Згідно п. 25 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, рішення комісії може бути оскаржене до суду в установленому законодавством порядку. Таким чином, до числа документів, якій підтверджують сутінь інвалідності особи належать: - індивідуальна програма реабілітації особи/дитини з інвалідністю; - виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією; - посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; - медичний висновок про дитину з інвалідністю до 18 років. Це основні документи про інвалідність. Водночас окрім них людина може підтвердити наявність інвалідності за допомогою: - посвідчення особи, яка одержує державну соціальну допомогу відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю»; - пенсійного посвідчення, до якого, окрім іншого, заносяться відомості про групу, підгрупу, причину інвалідності із зазначенням у відповідних випадках нозологічних форм захворювань та строк, на який встановлено інвалідність; - довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу; - висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (форма довільна). Однак, позивачем не надано до суду доказів, що вона являється особою з інвалідністю згідно законодавства України, а тому вимога про визнання за нею право на обов`язкову частку у спадковому майні задоволенню не підлягає. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки судом відмолено у задоволенні позову по суті. Згідно ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed