Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

01 березня 2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з ЖБК «Жовтневий-20» на її користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в сумі 30\~701,24 гривні, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 34\~899,64 гривень. В обґрунтування свого позову посилається на те, що наказом № 1 від 1 січня 2016 року її було прийнято на роботу бухгалтером в ЖБК «Жовтневий- 20». Зазначила, що у зв`язку із затвердженням Указу Президента України «Про запровадження воєнного стану в Україні № 64/2022» в ЖБК було введено дистанційну роботу та всі обовязки працівники виконували дистанційно. Позивач стверджує, що вона має право на отримання невиплаченої заробітної плати за вересень - грудень 2022 року в сумі 30 701,24 грн. та компенсацію відпустки за січень-серпень 2022 року в сумі 4 198,40 грн. Ухвалою судді від 02.03.2023 року провадження по справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження. 28 березня 2023 року стороною відповідача було надано відзив на позовну заяву [PERSON] , в якомупредставник просив у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідача Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-20» - Сивець Олександр Ілліч та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення возову посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та наявні докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що наказом № 1 від 1 січня 2016 року [PERSON] було прийнято на посаду бухгалтера Житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий-20». У зв`язку із затвердженням Указу Президента України «Про запровадження воєнного стану в Україні № 64/2022» від 24.02.2022 року Верховною радою України, наказом Голови правління ЖБК «Жовтневий-20» № 2 введено дистанційну роботу бухгалтера та Голови правління з 14.03.2022 року. 12.08.2022 року на підставі рішення Загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу «Жовтневий -20» [PERSON] був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як керівник ЖБК «Жовтневий -20». 18.08.2022 року Голова правління ЖБК «Жовтневий-20» Сивець О.І. видав письмове розпорядження, адресоване бухгалтеру кооперативу [PERSON] про термінове переданая йому звітної документації з усіма документами, штатного розкладу кооперативу та усіх трудових договорів. Як вбачається з Акту про відмову № 22-1 від 18.08.2022 року, засвідченого підписами свідків, ознайомлюватись зі змістом вказаного розпорядження, отримувати його копію та виконати вимоги, викладені в ньому, [PERSON] відмовилась у присутності свідків, мешканців будинку [ADDRESS] під час прийому. 21.08.2022 року Голова правління ЖБК «Жовтневий-20» звернувся до [PERSON] із письмовою вимогою про надання пояснень щодо невиконання його попереднього розпорядження та невиконання своїх службових обов`язків. Проте, позивач також відмовилась отримувати копію вказаної вимоги та ознайомлюватись з її змістом, про що складено Акт про відмову № 22-2 від 21.08.2022 року, засвідчений підписом свідка. Зважаючи на неможливість виконувати свої обов`язки як керівника кооперативу за відсутності бухгалтерської, звітної та іншої документації, що стосуються діяльності та функціонування ЖБК «Жовтневий-20», голова правління Сивець Л.М. звернувся з електронним листом на електронну адресу позивача, з пропозицією з`явитись до відділення банку з метою підписання довіреності та оформлення електронного цифрового підпису (ключа), яке залишилось без реагування з боку позивача. 22.08.2022 року Наказом № 22-1 [PERSON] , бухгалтеру ЖБК «Жовтневий-20», оголошено догану за систематичне невиконання без поважних причин письмових розпоряджень керівника, ігнорування надати письмові пояснення щодо порушення трудової дисципліни. Копію вказаного наказу позивач також відмовилась отримувати, що підтверджується Актом про відмову № 22-3 від 22.08.2022 року. В подальшому 23.08.2022 року Наказом № 22-2 [PERSON] , бухгалтера ЖБК «Жовтневий-20», було звільнено з посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Підписувати та ознайомлюватись з наказом про звільнення [PERSON] також відмовилась, що засвідчено Актом про відмову № 22-4 від 23.08.2022 року. Того ж дня, позивачу спрямована копія наказу про звільнення № 22-2 від 23.02.2022 засобами поштового зв`язку з описом вкладення рекомендованим листом. Проте, поштове відправлення №6508803261275 повернулось відправнику за закінченням терміну зберігання, що підтверджується конвертом, описом та рекомендованим повідомленням. 21.03.2023 року Голова правління ЖБК «Жовтневий-20» заернувся до Південного Міжрегіонального управління Держаної служби з питань праці із заявою, якою підтверджується факт відсутності у кооперативу документів відностно позивача. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що цри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Водночас у трудових правовідносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іннпши актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно.для врегулювання трудових відносин. Такої ж за, суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Подібні за змістом висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. Описані вище обставини виключають наявність вини саме роботодавця ЖБК «Жовтневий-20» у невиплаті [PERSON] компенсації за невикористану відпустку при звільненні, адже відповідач здійснив ряд дій, аби отримати документи, необхідні зокрема й для визначення сум, що підлягає виплаті позивачу при її звільненні. Натомість, саме бездіяльність позивача штучно сприяла виникненню спірних правовідносин, що мало наслідком неможливість виконання ЖБК «Жовтневий-20» обов`язків, передбачених ст. 116 КЗпП України. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до частин першої, другої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд основної заробітної плати включає нарахування винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Зважаючи на те, що 23.08.2022 року Наказом № 22-2 [PERSON] , бухгалтера ЖБК «Жовтневий-20» звільнено з посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку, на підставі п. З ст.40 КЗпП України, трудові правовідносини між позивачем та роботодавцем ЖБК «Жовтневий-20» були припинені, трудовий договір розірвано, жодної роботи за посадою позивач не виконувала. За таких обставин, з урахуванням припинення трудових відносин, жодних підстав для нарахування та виплати заробітної плати [PERSON] після 23.08.2022 року у ЖБК «Жовтневий-20» не було. Відтак суд приходить до висновку, що у відповідача відсутня заборгованість з заробітної плати перед [PERSON] за період з вересня по грудень 2022 року. Щодо невірного обчислення розміру середнього заробітку для визначення розміру компенсації за невикористану відпустку Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (далі- Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 7 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду, з розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Пунктом 4 Порядку №100 передбачені виплати, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Як вбачається з наданої позивачем Довідки про заробітну плату за 2022 рік, остання містить відомості про розмір заробітної плати [PERSON] з січня по серпень 2022 року, тобто за 8 місяців, що передують звільненню. Тоді як для вірного визначення розміру середньої заробітної плати за правилами Порядку №100 для обрахування компенсації за невикористану відпустку необхідні відомості про доходи позивачки з серпня 2021 року з відповідною кількістю відпрацьованих днів за вказаний період. Крім того, позивач не обґрунтувала та не довела належними та допустимими доказами розмір отриманої нею заробітної плати за посадою бухгалтера в ЖБК «Жовтневий - 20». Наказ № 1 від 01.01.2016 не містить посадового розміру окладу, первинних облікових документів для нарахування та виплати заробітної плати, відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, дані щодо суми заробітку для обчислення пенсії, визначення страхового стажу, сплати страхових внесків, позивачем не надано. Водночас, надана Довідка про заробітну плату [PERSON] не є належним та достовірним доказом, адже підписана безпосередньо позивачкою, тобто особою, зацікавленої в тих відомостях, які в ній відображені, не містить дати її складання та містить відбиток печатки, яка на підставі Наказу № 22-06 від 23.08.2022 року є недійсною з 12.08.2022 року. А тому, наведена Довідка викликає сумніви у її достовірності. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем не допущено порушень ст. 117 КЗпП України та не порушено права Позивача. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс 16). Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу,\~\~при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а відтак і про відсутність підстав для їх задоволення і в частині вимог щодо відшкодування на його користь моральної шкоди. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до ч. 1, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст. 79 ЦПК України\~достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed