Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

В листопаді 2022 року позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири , яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а іншу 1/2 частку вказаної квартири залишити у власності [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що під час спільного проживання у шлюбі та ведення господарства ними було здійснено капіталовкладення та придбане наступне майно: об`єкт житлової нерухомості - квартира, загальною площею 49.10, житловою площею 23, 7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до актуальної інформації про даний об`єкт нерухомого майна щодо відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1952885232109, дата реєстрації: 04.11.2019, власник: [PERSON] (додаток №2). Вказана квартира будувалась шляхом інвестування спільних коштів під час будівництва Квартири у розстрочку на три роки від забудовника ПрАТ "ВИРОБНИЧА ПРОЕКТНО-БУДІВЕЛЬНА ФІРМА "АТЛАНТ" в інтересах родини для спільного помешкання сім`ї. До реєстрації шлюбу мешкали разом, починаючи з 2011 року та після реєстрації шлюбу мешкали на чисельних орендованих квартирах, а останні сім років окремо у будинку матері Відповідача за адресою: [ADDRESS] . Постійно працювали та всі кошти, які отримували як дохід складали та витрачали на спільний бюджет родини. Додатково, протягом останніх 10 років, позивач отримувала дохід зі здачі в оренду квартири, де була прописана за адресою: [ADDRESS] . Крім того, мала дохід, який надавала мати від здачі в оренду земельного паю у Запорізькій області (додаток №5). Поки будувалася квартира, у будинку, де сторони мешкали за адресою: [ADDRESS] за спільні кошти зробили ремонт, утеплили будинок, довели газ, завели в будинок воду, каналізацію, добудували 2 кімнати. Одночасно платили платежі по розстрочці за квартиру. Складали кошти та відпочивали на морі. Тобто, мали спільний бюджет та всі кошти витрачали за спільною згодою на потреби родини. У 2017 році, коли будинок був зданий в експлуатацію, почали робити ремонт та зробили його, теж за спільні кошти. Однак, в квартиру так і не вселилися. З жовтня 2019 року чоловік пішов та вже живе з іншою жінкою. 06 лютого 2023 року відповідачем надано до суду відзив на позов, в якому останній просить суд відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог, оскільки обставини, зазначені нею, не відповідають фактичним обставинам справи, а самі вимоги не можуть бути задоволені внаслідок їх безпідставності та необґрунтованості з огляду на нижчевикладене. Позивач зазначає, що перебувала у стосунках з Відповідачем з 2011 року, проте факт проживання однією сім`єю - не встановлено. Позивачем також не доведено, що вона з Відповідачем постійно спільно проживали, мали спільний, бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин. Статтею 70 Сімейного кодексу України, встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей], приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Позивач у своїй позовній заяві стверджує: «...Одночасно платили платежі по розстрочці за Квартиру..», однак дане не відповідає дійсності, оскільки саме Відповідач вносив в рахунок погашення заборгованості по Договору купівлі-продажу майнових прав грошові кошти отримані на підставі Договору позики грошей в розмірі 151 350,00 грн., в тому числі кошти із заробітної плати, що підтверджується наданими квитанціями. Акцентуємо увагу суду, що згідно наданої копії трудової книжки Позивач з моменту укладення шлюбу (2016] і до моменту сплати по Договору купівлі-продажу майнових прав (2019] - працювала лише 10 місяців, а отже з її боку був факт неналежного матеріального забезпечення сім`ї. Згідно довідки за вих.№02/02 від 02.02.2023, виданої ТОВ «Мастерпласт Україна» на ім`я [PERSON] , останній працює в цій компанії з 2009 року по теперішній час на посаді заступника керівника структурного підрозділу - головного спеціаліста. Окрім того, у період з 2017 року до теперішнього часу оплату за житлово-комунальні послуги за квартиру: [ADDRESS] продовжує здійснювати [PERSON] . Також, Позивач зазначає в своєму позові, що коли будинок був зданий в експлуатацію, то Позивач з Відповідачем почали там робити ремонт за спільні кошти. Проте знову ж таки, Позивач не надала жодних письмових доказів того, яку саме суму по розстрочці безпосередньо нею було сплачено в період спільного проживання, та яка доля вкладу в придбання квартири належить їй. Відповідач наголошує, що квартиру було придбано не за спільні кошти подружжя. А із наданих Позивачем доказів, взагалі неможливо встановити джерело походження її грошових коштів, за які придбано спірну квартиру, а також не можливо врахувати ступінь участі Позивача у придбанні майна. Вказані обставини свідчать про необґрунтованість позовної заяви. Адже сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, спірна квартира набута у класність Відповідачем в результаті відповідних правочинів приватизації, міни, купівлі-продажу належної йому нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому Відповідач є її єдиним власником. 21 лютого 2023 року позивач надала суду відповідь на відзив, в якій просить суд позовні вимоги повністю обґрунтованими та просимо їх задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування посилається на те, що представник відповідача адвокат Небилиця А.В. наводить в якості доказу договір позики грошей на суму 151350, 00 грн (надалі - Договір позики) між [PERSON] та [PERSON] на суму 151 350, 00 грн зі строком повернення до 04.02.2016 року. Що саме має підтвердити вказаний Договір позики у Відзиві не вказано. Наведено факт, що пунктом 6 Договору позики встановлено, що [PERSON] повідомив, що він в зареєстрованому шлюбі та фактичних сімейних стосунках не перебуває. Зауважимо, що у матеріалах справи є свідоцтво про укладення шлюбу між сторонами, тому факт укладення шлюбу та його період підтверджено. Договір позики представлено представником Відповідача адвокатом Небилиця А.В. в якості доказу внесення Відповідачем грошових коштів у розмірі 151350, 00 грн в рахунок погашення заборгованості по Договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру. Однак, вказане не може бути взято до уваги, оскільки: період зареєстрованого шлюбу між сторонами починається з 10.12.2016 року і представник Відповідача наполягає на тому факті, що фактів проживання однією сім`єю сторонами не було, а строк Договору позики закінчився 04.02.2016 року, тобто до моменту реєстрації шлюбу. Договір позики не має цільового характеру, вказані запозичені кошти Відповідач міг витратити на будь-як цілі і, головне, мав повернути. Окрім того, якщо відповідач наполягає на тому, що запозичені ним особисто кошти було вкладено 23.10.2017 року до інвестованої спірної до квартири за адресою: [ADDRESS] . Тоді, виходить, що Договір позики не було виконано відповідачем до шлюбу з позивачкою, а запозичені кошти за Договором позики поверталися спільними коштами сторін у період шлюбу. Представник позивача, відповідач та його представник надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). 20.12.2022 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі №754/10795/22 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено. 04.08.2015 року між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] було укладено договір позики грошей на суму 151 350,00 грн., зі строком повернення до 04.02.2016 року. Пунктом 6 договору позики встановлено, що [PERSON] , повідомив те, що він в зареєстрованому шлюбі та в фактичних сімейних стосунках не перебуває, про що свідчить заява, підпис на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.08.2015 року. Надалі, 23.10.2017 року між ПрАТ Виробничою проектно- будівельною фірмою «АТЛАНТ» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав №П5/342 (далі - Договір), за яким Продавець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, передати у власність Покупцеві Майнові права на Квартиру - житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , а Покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у даному Договорі, прийняти та оплатити Майнові права. Пунктом 5.1,-5.2. Договору купівлі-продажу майнових прав встановлено, що Сторони погодили загальну вартість Майнових прав щодо Квартири, яка на дату укладання цього Договору, складає 568 250 (п`ятсот шістдесят вісім тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок. Покупець сплачує Продавцю загальну вартість Майнових прав, зазначеному у п.5.1. Договору, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточних рахунок згідно з графіком (відображений на стр.3 Договору купівлі-продажу майнових прав). 16.10.2019 між ПрАТ «Виробнича проектно-будівельна фірма «АТЛАНТ» та [PERSON] було підписано Акт приймання-передачї майнових прав, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 187412932 щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, майнових прав, серія та номер П5/342 від 23.10.2017 року зареєстровано нерухоме майно квартира за адресою: [ADDRESS] ( а.с.7-9). Згідно наданої позивачем довідки про оціночну вартості об`єкта нерухомості, вартість однокімнатної квартири, загальною площею 49,10 м.2, розташованої на шістнадцятому поверсі в двадцяти одному поверховому будинку за адресою: [ADDRESS] станом на 29 вересня 2022 року становить 813973,96 грн. Відповідачем вказана вартість під час судового розгляду не спростована. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставіст.60 СК України. Відповідно до положень ст.ст.76,77,78,80,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким, чином, враховуючи, що набута сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності - на 1/2 частину вказаного майна. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з задоволенням позовної заяви.

Outcome: approved