Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд поділити майно, набуте за час шлюбу зі [PERSON] , виділивши [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 18 жовтня 2006 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 04 травня 2001 року, від якого мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з початку 2020 року шлюбне життя не складалося і на даний час сторони не підтримують подружні стосунки, проживають окремо, позивачем подано позов про розірвання шлюбу. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто. За час проживання у шлюбі було набуто майно - квартира [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 18 жовтня 2006 року. Позивач запропонувала відповідачу добровільно поділити спільне майно, однак від вказаної пропозиції він відмовився. На думку позивача, квартира повинна бути виділена саме їй, оскільки з нею після розірвання шлюбу залишається проживати неповнолітня дитина - син [PERSON] , 2009 року народження. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.29-30) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року залучено до участі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». (т.1 а.с.46-47) 17 грудня 2021 року від представника третьої особи АТ «Альфа-Банк» - адвоката Воронцової М.О. надійшли письмові пояснення, в яких представник третьої особи просить відмовити в задоволенні позову. В поясненнях зазначено, що 23 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №030.29-50/254-С, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати відповідачеві кредит у сумі 150 000,00 доларів США. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, між кредитором та іпотекодавцем [PERSON] укладено іпотечний договір №030.29-50/254-С від 23 квітня 2007 року, за яким відповідач передав в іпотеку трикімнатну квартиру [ADDRESS] . На даний час зобов`язання за кредитним договором не виконані та не припинені, іпотека також не припинена. Вищевказаний кредитний договір укладений під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, проте позивач не ставить питання про поділ боргів за кредитом. На переконання представника третьої особи, звернення з даним позовом - спосіб уникнення відповідачем відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань та виведення нерухомого майна з-під обтяження. При цьому зазначається, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу. На думку представника, сторони діють вочевидь недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Згідно доводів пояснень, установивши, що визначення права власності на предмет іпотеки за позивачем порушує права та законні інтереси банку, суд має ухвалити рішення про відмову в задоволенні цих вимог. (т.1 а.с.66-68) 10 січня 2022 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Покрищук А.В. подав відзив на позовну заяву. (т.1 а.с.61-63) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Покрищука А.В. про поновлення процесуального строку для подання відзиву, відзив на позовну заяву представника відповідача [PERSON] - адвоката Покрищука А.В. залишено без розгляду. (т.1 а.с.64, 103-104) 17 грудня 2021 року від представника третьої особи АТ «Альфа-Банк» - адвоката Воронцової М.О. надійшло клопотання про заявлення самостійних вимог третьої особи, до якого долучено позовну заяву третьої особи Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. (т.1 а.с.80-87) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року відмовлено Акціонерному товариству «Альфа-Банк» у вступі у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та відмовлено в прийнятті самостійного позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, який подано в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», про поділ майна. (т.1 а.с.91, 105-107) Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2022 року апеляційну скаргу представника третьої особи Акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Дегтярьова Є.В. залишено без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 січня 2022 року залишено без змін. (т.1 а.с.140-143) 05 грудня 2022 року представником АТ «Сенс-Банк» - адвокатом Подольською О.В. подані додаткові письмові пояснення з додатками, з яких убачається зміна найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк». (т.1 а.с.177-193) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.1 а.с.237-238) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Міньковська А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та додатково пояснила, що спірна квартира придбана за час перебування сторін у шлюбі під час спільного проживання та за спільні кошти подружжя. Зазначила, що діти сторін проживають з позивачем, зокрема неповнолітня дитина. Старша донька мешкає за кордоном. Також пояснила, що аліменти з відповідача не стягувались та не стягуються. Зазначила, що позивач вважає, що оскільки ініціатива щодо отримання кредиту та укладання договору іпотеки виходила від відповідача, були значні витрати на скасування рішення про державну реєстрацію квартири за банком, право власності на квартиру має бути визнано саме за позивачем. При цьому відсутні кошти як на сплату комунальних послуг, так і на погашення кредитних зобов`язань. Також представник пояснила, що обставини, визначені ст. 70 СК України, відсутні, однак позивач переконана, що в порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру має бути визнано за нею. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Покрищук А.В. направив до суду клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача (т.1 а.с.228). Представник третьої особи АТ «Сенс-Банк» в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи третя особа була повідомлена належним чином (т.2 а.с.11). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 04 травня 2001 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.4), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року (т.1 а.с.203-207). В позовній заяві стверджується, що сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , проте доказів на підтвердження вказаної обставини матеріали справи не містять. За наявними у справі доказами, від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.5), який за доводами сторони позивача проживає з матір`ю [PERSON] , однак відповідних доказів позивачем не надано. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є: квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання, за спільні кошти. Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна. Судом установлено, що 22 грудня 2004 року між [PERSON] та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» укладено договір доручення №24-2604, за умовами якого довіритель доручає, а повірений зобов`язується від імені та за рахунок довірителя профінансувати спорудження трикімнатної квартири за будівельною адресою: [ADDRESS] , а після завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію надати довірителю документи, необхідні для послідуючого оформлення об`єкта нерухомості у власність. Плановий термін введення будинку в експлуатацію - 4 квартал 2005 року. (т.1 а.с.230-232) За змістом п. 1.4., 3.1. цього договору, вартість об`єкта нерухомості - 382 188,04 грн, яку довіритель надає повіреному через банківську установу шляхом їх перерахування на рахунок повіреного вказаними в договорі частинами, з останньою оплатою по 24 вересня 2005 року. Згідно довідки ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» №044/16інв24-2604(2004) від 03 липня 2006 року, компанія підтверджує, що кошти згідно з договором №24-2604 від 22 грудня 2004 року від [PERSON] за трикімнатну квартиру [ADDRESS] , в сумі 382 188,04 грн надійшли на рахунок організації шляхом проведення оплат з 24 грудня 2004 року по 30 червня 2006 року. (т.1 а.с.208) 18 жовтня 2006 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) видано свідоцтво, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] , складається з 3 кімнат, жилою площею 56,10 кв.м, загальною площею 100,00 кв.м, дійсно належить [PERSON] на праві приватної власност. Свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12 жовтня 2006 року №1905-С/КІ. (т.1 а.с.6) На підставі вказаного свідоцтва проведено державну реєстрацію права приватної власності на вищезазначену квартиру за [PERSON] (т.1 а.с.209-210). При цьому, у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказана загальна площа квартири 102,8кв.м, житлова площа - 70,6кв.м (а.с.209-210). Як убачається з матеріалів справи, 23 квітня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №030.29-50/254-С, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 150 000,00 доларів США, зі сплатою 12,25% річних, зі щомісячною сплатою ануїтетного платежу в розмірі 2189,93 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 23 квітня 2017 року (включно). Кредит надається позичальнику на поточні потреби. (т.1 а.с.43-44). Також 23 квітня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки №030.29-50/254-С, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №030.29-50/254-С від 23 квітня 2007 року, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру номер [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 18 жовтня 2006 року на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12 жовтня 2006 року №1905-С/КІ та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23 жовтня 2006 року в реєстровій книзі №446-185 за реєстровим номером № 44731. Невідємною частиною предмету іпотеки також вважаються всі наступні покращення та переобладнання квартири, що будуть проведені за термін дії основного договору (т.1 а.с.41-42). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Стороною позивача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, які можуть бути підставами відступлення від рівності часток колишнього подружжя сторін. Посилання сторони позивача на те, що право власності на квартиру має бути визнано саме за позивачем, оскільки ініціатива щодо отримання кредиту та укладання договору іпотеки належала відповідачу, мали місце значні витрати на скасування рішення про державну реєстрацію квартири за банком, є безпідставними, оскільки вказані обставини не є визначеними законодавством України підставами для відступлення від рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя. Отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо спірного об`єкта нерухомості залишається непохитною. За змістом позовної заяви [PERSON] фактично просить відступити від рівності часток подружжя в праві спільної сумісної власності посилаючись на те, що після розірвання шлюбу неповнолітній син сторін залишається проживати з позивачем, тому вважає, що квартира має бути видалена їй. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу того, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Отже, в даному випадку стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч.2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. Також в матеріалах справи відсутні докази того, що малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем, що з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини та що розмір аліментів, які вона одержує на утримання сина, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, як і докази того, що відповідач не дбає про матеріальне забезпечення малолітньої дитини сторін. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення [PERSON] наявності підстав, передбачених ч.3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Що стосується доводів представника третьої особи АТ «Сенс-Банк» про те, що оскільки зобов`язання за кредитним договором, забезпеченим іпотекою спірної квартири відповідачем не виконані, то звернення з даним позовом до суду є способом уникнення відповідачем відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань та виведення нерухомого майна з-під обтяження, а сторони діють вочевидь недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника, суд зазначає наступне. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Як вже зазначалось вище, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч. 1, 2 ст. 65 СК України). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Аналогічні норми містить ч. 2 ст. 372 ЦК України. Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права. До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Отже, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. Тобто, якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку. Такий висновок узгоджується із положеннями ст. 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя). Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя. Положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 752/8858/18 (провадження № 61-14281св21), від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19), від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18). За таких обставин доводи представника третьої особи про те, що спірне майно є предметом іпотеки та його поділ впливає на права і обов`язки банку, є необґрунтованими і спростовуються змістом положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому самому обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 359/441/20 (провадження № 61-6735св22). Доводи представника третьої особи про те, що поділом спірного майна - переданої в іпотеку квартири можуть бути порушені права АТ «Сенс-Банк» суд вважає безпідставними, оскільки після визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку спірної квартири іпотека не припиняється, позивач набуває статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки. У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 (провадження № 61-8100св21) суд касаційної інстанції вказав, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17 (провадження № 61-27532св18), від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19 (провадження № 61-7979св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08 (провадження № 61-843св19), від 19 травня 2021 року у справі № 753/4368/13-ц (провадження № 61-13169св20), від 21 грудня 2021 року у справі № 640/12604/16-ц (провадження № 61-803св21). Отже, виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову з наведених третьою особою підстав - перебування спірної квартири в іпотеці банку. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову - визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за кожною із сторін права власності на частину спірної квартири, придбаної у шлюбі, через недоведеність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, а також відсутність визначених законом підстав для повної відмови в задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 405,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial