Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н.І. про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що 07.12.2006 року позивач до 22.01.2016 року була власником квартири [ADDRESS] . Вказану квартиру купила донька позивача за кошти в сумі 90000,00 доларів США, але право власності на вказану квартиру зареєстровано за позивачем, оскільки донька на момент укладення вказаного договору перебувала у зареєстрованому шлюбі. Позивач, її донька та онук були зареєстровані та проживали однією сім`єю у вказаній квартирі. Наприкінці 2013 року позивач та її донька почали відвідувати нову церкву «Добрая пристань». Через зміни у світогляді позивача, із рідними почали виникати конфліктні ситуації, скандали та непорозуміння. На початку липня 2014 року позивач переїхали жити до своєї знайомої [PERSON] до м. Ічня, Чернігівської області. Згодом приїхав зять [PERSON] - [PERSON] та його друг адвокат - Шульган Д.Ю., який запропонував свої юридичні послуги. Відповідач та [PERSON] порадили продати двокімнатну квартиру [ADDRESS] та купити позивачу інше житло. Позивач підписала документи на оформлення довіреності, якою уповноважує [PERSON] представляти її інтереси та при цьому розпоряджатись (продати, обміняти, передати в оренду) квартиру [ADDRESS] . Згодом була оформлена друга довіреність, на підставі якої позивач надала згоду щодо дарування нерухомого майна. [PERSON] обіцяв купити позивачу квартиру за кошти від продажу квартири [ADDRESS] . 22.01.2016 року [PERSON] , [PERSON] підписали договір купівлі-продажу квартири позивача на суму 640631,00 грн. Під час укладення вказаного договору також присутня була дружина [PERSON] , яка надала письмову згоду на придбання квартири. Відповідач, набувши статус покупця квартири позивача, пообіцяв в найближчий час продати вказану квартиру та придбати позивачу інше житло, при цьому грошові кошти від продажу квартири позивач не отримала. 23.01.2016 року після телефонного дзвінка свого онука, позивач звернулася до правоохоронних органів із відповідною заявою. Позивач вказує на те, що особистий рахунок у банківській установі відповідач не відкривав, вартість оцінки квартири була занижена, оцінювач квартиру позивача не відвідував, у договорі міститься посилання на довідку видану КК «Центр комунального сервісу» Деснянського району, хоча квартира знаходиться на балансі ЖЕК-304 у м. Києві, а також наявне абсурдне зобов`язання про зняття з реєстрації позивача та всіх, хто проживає у квартирі, при цьому позивач не є власником. У договорі вказано про відсутність заборгованість за житлово-комунальні послуги, але позивач не могла про вказане стверджувати, оскільки більше року у квартирі не проживала. Позивач вказує на те, що своїми діями позбавила доньку та онука єдиного житла до того ж на вкрай не вигідних умовах. Позивач вказує на те, що під час укладення договору купівлі - продажу квартири, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати. Вказаний договір укладено під впливом обману та вчинено під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. На підставі викладеного позивач просить визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.01.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Азаровою Н.І., зареєстрований в реєстрі № 107 - недійсним, вирішити розподіл судових витрат. Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. надійшла заява, відповідно до якої остання вказує про те, що не погоджується із позовною заявою. Посвідчуючи спірний договір, нотаріусом ніяких підозр відносно того, що позивач страждає на психічний розлад, який може вплинути на здатність усвідомлення дій та керувати ними, у неї не виникло. Перед посвідченням вказаного договору нотаріусом було виконано усі вимоги, що встановлені законом, а відтак вважає свої дії правомірними. [PERSON] не погоджуючи із первісним позовом подав зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Крім того, [PERSON] подав заперечення проти позовної заяви. Відповідно до яких вважає, що [PERSON] мала намір продати квартиру ще 15.04.20214 року. На підтвердження наявності бажання у позивача продати квартиру свідчить також довіреність від 08.07.2014 року, що видана на ім`я [PERSON] , якого уповноважує укласти та підписати від імені [PERSON] договір про продаж квартири. Заперечення [PERSON] про те, що вона не отримала грошові кошти від продажу квартири спростовується договором, який підписано сторонами та квитанцією про сплату збору з операції придбання нерухомого майна. Позивач не погоджуючись із ринковою оцінкою квартири, не вчинили дії щодо оскарження висновку оцінювача. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Від [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надійшли заперечення на зустрічну позовну заяву, відповідно до яких просили у задоволенні зустрічного позову відмовити. Від представника [PERSON] - [PERSON] надійшли заперечення на первісну позовну заяву, відповідно до яких просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. З підстав, що позивач виявила бажання продати квартиру належну їй на праві власності, підписала довіреність на ім`я [PERSON] . Позивач [PERSON] отримала грошові кошти за продаж квартири у розмірі 640631,00 грн., про що вказано у п. 3 договору купівлі-продажу квартири. Підписанням вказаного договору [PERSON] підтвердила проведення з нею повного розрахунку за продану квартиру в повному обсязі та відсутність з її боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця. Факт передання коштів [PERSON] підтверджується сплатою збору з операції придбання нерухомого майна в сумі 6407,00 грн. відповідно до квитанції від 22.01.2016 року. Грошові кошти від продажу квартири позивач [PERSON] отримала у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . У разі не погодження позивачем із ринковою оцінкою, остання мала змогу оскаржити висновок оцінювача. Перебування позивача [PERSON] під впливом тяжкої обставини заперечує категорично. Від представника [PERSON] - [PERSON] надійшли додаткові пояснення. Відповідно до яких вказує про те, що 22.01.2016 року під час укладення договору купівлі - продажу квартири були присутні окрім позивача та відповідача, також представник позивача [PERSON] та дружина відповідача - [PERSON] . Крім того, 26.08.2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір завдатку, яким передбачено, що договір укладається з метою забезпечення укладення між [PERSON] та [PERSON] в майбутньому договору купівлі - продажу нерухомого майна, а саме квартири за [ADDRESS] . На виконання договору завдатку, [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла завдаток в розмірі 50000,00 грн. Укладення вказаного договору та передача завдатку свідчать про реальність намірів [PERSON] придбати, а [PERSON] продати квартиру. На підставі вказаного просить у задоволенні позову відмовити. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Колокольнікова В.А. надійшли додаткові пояснення. Вважає позовні вимоги та викладені на їх підтвердження доводи необґрунтованими та безпідставними, а позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню. Позивач посилається на ч. 1 ст. 225 ЦК України, оскільки нею вчинено правочин у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними. Крім того позивач посилається на ст. 233 ЦК України укладення договору купівлі - продажу під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Вказані позивачем дві підстави для визнання договору купівлі-продажу квартир недійсним є повністю взаємовиключними. Оскільки особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах, особа вчиняє правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину, особа усвідомлює, що вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини. Крім того має бути встановлений причинно - наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином. Позивач також посилається на ст. 229 ЦК України. Незважаючи на те, що отримання позивачем коштів підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, представник звертає увагу суду на постанову ВС у справі № 338/170/18 від 20.05.2019 року в якій наведено аналіз ст. 230 ЦК України. Представник позивача [PERSON] - адвокат Буйний А.О. подав заяву про зміну підстав позову (Т.3 а.с. 10 - 14). Відповідно до вказаної заяви, останній посилається на положення ст. 233 ЦК України як на підставу задоволення позову, а відтак вказує, що доказуванню підлягають наступні обставини: наявність у позивача тяжкої обставини, укладення правочину на вкрай невигідних умовах та наявний причинно - наслідковий зв`язок між тяжкою обставиною та укладеним правочином взагалі чи на таких умовах. Вказує на те, що позивач наприкінці 2013 року почала відвідувати нову церкву «Добра пристань». На фоні різних релігійних уподобань у позивача почали псуватись стосунки з дочкою та онуком, виникали постійні сварки, а 06.01.2014 року черговий конфлікт закінчився бійкою. Вказане призвело до неможливості сумісного проживання і [PERSON] на початку липня 2014 року змушена були виїхати до своєї подруги по церкві [PERSON] в м. Ічня, Чернігівської області., де проживала до жовтня 2014 року, донька та онук змінили вхідні замки до квартири. Зять [PERSON] - [PERSON] та його друг адвокат Шульган Д.Ю. запропонували юридичну допомогу. [PERSON] намагалася в судовому порядку позбавити позивача права власності на квартиру, що було предметом розгляду справи № 754/13499/14, а [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] за зустрічним позовом намагалися усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку доньку та онука. Після завершення судового процесу, було знято накладений у якості забезпечення позову арешт на спірну квартиру, продовжуючи перебувати під впливом тяжкої обставини, відсутність примирення з донькою та онуком, які могли подати новий позов щодо спірної квартири, позивач 1,5 року скиталася по помешканням подруг. Щодо укладення правочину на невигідних умовах вказує на те, що продаж спірної квартири було вчинено за 640631,00 грн. Однак відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості житлової квартири [ADDRESS] ринкова вартість квартири складає 1173800,00 грн. Таким чином, договірна вартість квартири була встановлена на рівні майже вдвічі нижчій від ринкової. Відповідач ані нової квартири, ані розрахунку за продану ним квартиру із [PERSON] не провів. Причинно - наслідковий зв`язок між тяжкою обставиною та укладенням спірного правочину вказує на те, що позивач перебуваючи лише номінальним власником спірної квартири, ніколи не мала і не могла мати самостійного наміру щодо її продажу. Через критичні відносини між родичами, що склалися на початку 2014 року та вимушений переїзд позивача до свої подруг, необхідність мати власний куток у похилому віці змусили [PERSON] пристати на пропозиції відповідача щодо продажу квартири та придбання натомість однокімнатної квартири за їх допомогою. Таким чином, намір продажу спірної квартири виник виключно через наявність тяжкої обставини у позивача і жодним чином не пов`язаний із реальним волевиявленням щодо продажу нерухомого майна, так як через відсутність сімейного конфлікту, який призвів до неможливості спільного проживання родичів у цей період, необхідність продавати житло була взагалі відсутня. Вказане підтверджується і тим, що після сімейного примирення дія тяжкої обставини для позивача припинилася і способом захисту своїх порушених прав було обрано саме повернення квартири у власність, а не стягнення коштів за неї, вказаних у договорі чи визнання недійсним його положень, що визначають ціну квартири та стягнення з покупця її реальної ринкової вартості. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.02.2016 року відкрито провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.03.2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2016 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Азарової Н.І. витребувано належним чином завірену копію нотаріальної справи за посвідченим договором купівлі - продажу квартири укладений між [PERSON] та [PERSON] 22.01.2016 року, зареєстрованого в реєстрі № 107. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2016 року, яка занесена до журналу судового засідання, зустрічний позов прийнято до сумісного розгляду із основним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.07.2016 року витребувано від ПАТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо виникнення квитанції від 22.01.2016 року № 160122042074, згідно якої платник [PERSON] , сума 6407,00 грн., призначення платежу «збір з операцій придбання нерухомого майна [PERSON] » Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.06.2018 року постановлено провести підготовче засідання по вказаній цивільній справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення та зняття з реєстрації - залишено без розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.08.2019 року , яка занесена до протоколу судового засідання [PERSON] та [PERSON] залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, заяву про зміну підстави позову прийнята та приєднана до справи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.12.2019 року по матеріалам справи № 754/1731/16 призначено судову оціночно-будівельну експертизу, провадження по справі зупинено до одержання висновків експертизи. Відповідно до розпорядження від 21.06.2022 року у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 року Вищою радою правосуддя рішення №2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва [PERSON] , на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду міста Києва від 21.10.2021 року та відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року №30 (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/1731/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Наталія Ігорівна, [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу № 754/1731/16 передано головуючому судді Сенюті В.О. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.06.2022 року провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н.І., [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним - поновлено. Призначено підготовче засідання, про що повідомлено сторін по справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.09.2022 року , яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача - адвоката Колокольнікова В.А. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через його зайнятість у слідчих діях. Проте, суд вказане клопотання приймає критично, з урахуванням строку розгляду справи з 2016 року, а також те, що у судові засіданні призначені 26.04.2023 року, 18.05.2023 року та 19.06.2023 року представник відповідача також не з`являвся та просив відкласти розгляд справи. Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н.І., [PERSON] , [PERSON] не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н.І. у своїй заяві просила проводити розгляд справи у її відсутність. Письмові матеріали справи містять заяву [PERSON] про розгляд справи у її відсутність, правову позицію представника позивача підтримує у повному обсязі. Повідомила про зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » у зв`язку із державною реєстрацією шлюбу. Крім того, письмові матеріали справи містять заяву [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, правову позицію представника позивача підтримує у повному обсязі. Вислухавши вступне слово, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Обставини встановлені судом. Судом встановлено, 07.12.2006 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , про що свідчить копія договору купівлі продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М., зареєстровано в реєстрі № 8281. Вказаний договір зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] , записаний в реєстрову книгу № 1883-6, за реєстровим № 7354 від 26.12.2006 року (Т. 1 а.с.153). У квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] (т. 1 а.с. 156). 08.07.2014 року позивач [PERSON] довіреністю уповноважила [PERSON] бути її представником та при цьому розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду) на умовах представнику відомих належною [PERSON] на праві приватної власності квартирою, що розташована за адресою [ADDRESS] , та належною на праві приватної власності часткою квартири, що розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Дія вказаної довіреності було припинено на підставі заяви 27.01.2016 року (а.с.11). Як вбачається з письмових матеріалів справи, 26.08.2014 року між заставодержателем [PERSON] та заставодавцем [PERSON] укладено договір завдатку (т. 2 а.с.11-14). Відповідно до п. 1.1 договору завдатку з метою забезпечення укладення між сторонами в майбутньому в обумовлений п. 6.1. цього договору строк, договору купівлі - продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначеним цим договором, заставодавець передає, а заставодержатель приймає завдаток в розмірі 50 000,00 грн. Згідно п. 1.2. договору завдатку нерухомим майно визначено - квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 6.1. договору завдатку за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу повинно бути здійснено в строк не пізніше 01.10.2014 року. 22.01.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартирі, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Азаровою Н.І., зареєстрований в реєстрі № 107 (Т. 1 а.с.145). Згідно копії заяви від 22.01.2016 року [PERSON] підтвердила, що не перебуває у шлюбі, а відчужувана квартира є її особистою приватною власністю (Т.1 а.с.146). Відповідно до п. 1 договору купівлі - продажу квартири продавець [PERSON] , розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного та і морального, або внаслідок збігу тяжких обставин, продала, а покупець [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 3 вказаного договору продаж квартири вчинено за 640631, 00 грн., які продавець повністю отримала від покупця до підписання цього договору у безготівковій формі. Відповідно до копії квитанції від 22.01.2016 року [PERSON] сплатив збір з операції з придбання нерухомого майна у розмірі 6407,00 грн. (а.с.39). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.02.2016 року (Т. 1 а.с.202), квартира [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] , на підставі договору купівлі - продажу від 22.01.2016 року. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 754/1731/16 від 31.05.2022 року вказано про те, що звіт про незалежну оцінку майна, складений СОД ТОВ «Ріелтор-Україна» класифікується як такий, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою визначеною у звіті після виправлення зазначених недоліків. Звіт про незалежну оцінку майна, складений СОД ТОВ «Трансєвро» класифікується як такий, що не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою визначеною у звіті після виправлення зазначених недоліків. Ринкова вартість житлової квартири [ADDRESS] станом на 22.01.2016 року становила 999308 грн. (Т. 3 а.с. 96-119). Нормативно-правове обґрунтування. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положенням п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання ч. 1 ст. 233 ЦК України. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин. Так, представник позивача, як на підставу задоволення позову вказує на те, що спірний договір купівлі продажу квартири був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме неможливість позивача проживати разом з [PERSON] та [PERSON] , та через загрозу втрати житла, проте суд вказані доводи вважає неспроможними. Суд приходить до висновку, що конфліктні відносини між позивачем та третіми особами, які не заявляють самостійні вимоги [PERSON] та [PERSON] не можуть бути визнані тяжкими обставинами, на усунення яких позивач, будучи власником квартири мала укласти договір купівлі - продажу від 22.01.2016 року. Представник позивача посилаючись на наявність загрози втрати позивачем житла, посилається на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року, проте суд вказані доводи вважає неспроможними, враховуючи письмові матеріали справи, а саме: копію договору купівлі - продажу квартири від 07.12.2006 року (Т. 1 а.с.7), зміст мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.06.2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 21.10.2015 року ( Т. 3 а.с. 164-167) та заяви [PERSON] від 22.01.2016 року (Т. 1 а.с. 146). Доводи представника позивача про те, що договір купівлі-продажу квартири було укладено за ціною, що не відповідала дійсності, суд до уваги не приймає, враховуючи положення ч. 1 ст. 632 ЦК України. Крім того, позивачем не було висловлено будь-яких заперечень під час укладення спірного договору щодо ціни, вказаної у п. 3 договору купівлі-продажу від 22.01.2016 року. Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України стороною позивача не надано суду доказів не отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 640631,00 грн. у безготівковій формі. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки свідки між собою перебувають у родинних ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) та дружніх ( [PERSON] , [PERSON] ) відносинах, а відтак не можуть бути об`єктивними. Крім того, позивач [PERSON] та треті особи, які не заявляють самостійні вимоги [PERSON] , [PERSON] є заінтересованими у задоволенні позовних вимог. З врахуванням викладеного, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину; не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed