Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

Позивач в березні 2020 року звернулася до суду з позовними вимогами до відповідачів про визнання недійсними договору №1463-к відступлення права вимоги укладений 31.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11277830000 від 26.12.2007 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 18.03.2020 року розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні. Ухвалою від 18.03.2020 року відмовлено в забезпеченні позову. 23.03.2020 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11277830000, у відповідності до якого АТ «УкрСиббанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 600 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 3030000 строком до 26 грудня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 26.12.2007 року між АТ «УкрСиббанк», як Іпотекодержателем, та [PERSON] , як Іпотекодавцем 1, [PERSON] , як Іпотекодавцем 2, був укладений Договір іпотеки № 74276, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №4081, у відповідності до якого в іпотеку перейшла п`ятикімнатна квартира, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , та належить на праві спільної власності [PERSON] та позивачу. Як стало відомо, 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги (про зміну кредитора у зобов`язанні), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований у реєстрі за № 2949-2950. Позивачу стало відомо, що 31.05.2019 року, на підставі протоколу електронного аукціону № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b від 07.05.2019 року між відповідачем 1 ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та відповідачем 2 ПАТ «Дельта Банк» укладено договір № 1463/К про відступлення прав вимоги, у відповідності до якого АТ «Дельта Банк» відступило на користь відповідача 1 права вимоги, у тому числі й за договором про надання споживчого кредиту № 11277830000 від 26.12.2007 року. Позивачу також стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація, що іпотекодержателем за Договором іпотеки №74276 посвідченим 26.12.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 4081 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Позивач вважає, що договір № 1463-К про відступлення прав вимоги від 31.05.2019 року в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором укладений з порушенням ст.203 ЦПК України. Вважає, що укладений між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. Просить суд визнати недійсним договір № 1463-к відступлення права вимоги укладений 31.05.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11277830000 від 26.12.2007 року; визнати недійсним Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідчений 31.05.2019 року за реєстровим номером № 5674 в частині відступлення прав іпотекодержателя за Договором іпотеки № 74276 посвідченим 26.12.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером № 4081. Ухвалою від 01.04.2020 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. Постановою від 18 червня 2020 року Київського апеляційного суду ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 01.04.2020 року залишена без змін. Ухвалою від 02.07.2020 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпеченні позову. Ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 02 липня 2020 року залишена без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 10.09.2020 року. 25.03.2021 року винесено ухвалу про витребування доказів. 07.07.2021 року представником ТОВ «Вектор Плюс» надано докази, що витребовувалися судом. 19.07.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсоха С.С. надано докази, що були витребувані судом. 28.07.2021 року також надійшли до суду докази на виконання ухвали суду від АТ «Дельта Банк». 27.07.2021 року залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. В підготовчому судовому засіданні представник Фонду гарантування вкладів просив суд закрити провадження по справі, оскільки спірні договори укладено між юридичними особами, а тому вважав, що спір мав розглядатися за правилами господарського судочинства. Суд відмовив у закритті провадження по справі, враховуючи суб`єктивний склад осіб та з урахуванням того, що позивачем є фізична особа. Також від третьої особи - Фонду гарантування вкладів надійшли письмові пояснення по справі в яких просили відмовити в позові, з посиланням на те, що доводи позивача є необґрунтованими і позивачем, як заінтересованою особою в розумінні ст.215 ЦК України, не доведено належними та допустимими доказами обставини які б свідчили щодо порушення його власних майнових прав та інтересів, внаслідок укладення спірного правочину, стороною якого він не є. Зазначали, що спірні договори укладені відповідно до норм діючого законодавства, а тому підстави для задоволення позову відсутні. 02.11.2022 року по справі закрито підготовче провадження. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримував , з обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача - представник ТОВ «ФК Вектор Плюс» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на безпідставність позову та просив суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача АТ «Дельта Банк» та треті особи в судові засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. 26.12.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який змінив назву на АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11277830000, у відповідності до якого АТ «УкрСиббанк» зобов`язався надати кредит у розмірі 600 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 3030000 строком до 26 грудня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 26.12.2007 року між АТ «УкрСиббанк», як Іпотекодержателем, та [PERSON] , як Іпотекодавцем 1, [PERSON] , як Іпотекодавцем 2, був укладений Договір іпотеки № 74276, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. та зареєстрований в реєстрі за №4081, у відповідності до якого в іпотеку перейшла п`ятикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить на праві спільної власності [PERSON] та позивачу. 08 грудня 2011 року між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований у реєстрі за №2949-2950, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув право вимоги до позивача та третіх осіб за вищевказаними кредитними та іпотечними договорами. 02.03.2015 року на підставі Постанови Правління НБУ № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 про запровадження тимчасової адміністрації в банку з 03.03.2015 року та здійснення тимчасової адміністрації. 31.05.2019 року, на підставі протоколу електронного аукціону № UA-ЕА-2019-04-01-000027-b від 07.05.2019 року між відповідачем 1 ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та відповідачем 2 ПАТ «Дельта Банк» укладено договір №1463/К про відступлення прав вимоги, у відповідності до якого АТ «Дельта Банк» відступило на користь відповідача 1 права вимоги, у тому числі й за договором про надання споживчого кредиту № 11277830000 від 26.12.2007 року. На підставі зазначеного вище Протоколу електронних торгів , договору №1463/к про відступлення прав вимоги та положень ст.24 Закону України «Про іпотеку» між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, посвідчений 31.05.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. за реєстровим № 5674, на умовах якого Банк відступив шляхом відступлення новому іпотекодержателю належні банку, а новий іпотекодержатель набув в обсязі та на умовах, визначених цим договором права вимоги банку до іпотекодавців, визначених в додатку № 1 до цього договору. Судом встановлено, що відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки відбулося в межах процедури ліквідації АТ « Дельта Банк». В судовому засіданні представник позивача просив суд визнати встановленою обставину не укладення між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» Акту приймання передачі матеріалів кредитної справи за Договором про надання споживчого кредиту № 11277830000 від 26.12.2007 року на виконання вимог ст.517 ЦК України та договору № 1463/К про відступлення прав вимоги від 31.05.2019, через не надання їх суду на ухвалу суду про витребування доказів. Також просив суд визнати встановленою обставину відсутності переходу від АТ «Дельта Банк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прав кредитора за договором про надання споживчого кредиту №11277830000 від 26.12.2007 року, як це вимагає ст.517 ЦК України, проте суд вважає, що вказані обставини у спосіб обраний позивачем не можуть бути встановлені. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз`яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)). Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)). З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)). Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)). Договір відступлення прав вимоги не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Зазначений правочин за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги, укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України, . Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20), від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11. Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач [PERSON] не довела, що оспорювані нею правочини укладені з порушенням вимог закону та її прав. Позивачем не надано суду належних доказів в обґрунтування існуючих порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваних договорів. Суд вважає, що питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позивачів безумовного обов`язку сплатити борг новому кредитору, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник та поручитель не позбавлені права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у них доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Таким чином, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. З урахуванням наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed