Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, мотивуючи позов по тим підставам, що з 26.06.2004 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мать трьох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 06.08.2018 шлюб між сторонами був розірваний. Під час шлюбу подружжям було набуте майно: квартира [ADDRESS] , автомобіль, меблі, побутова техніка, речі повсякденного вжитку. [PERSON] вважає квартиру [ADDRESS] своєю особистою приватною власністю, оскільки квартира набута нею хоча і під час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто. До шлюбу з відповідачем вона проживала в Російській Федерації і володіла з матір?ю, [PERSON] , на праві спільної часткової власності 2-х кімнатною квартирою [ADDRESS] РФ: мати - 2/3 частки, позивачка - 1/3 частки квартири. В подальшому, позивачка [PERSON] переїхала на постійне проживання до України, де у\~2004\~році зареєструвала шлюб з відповідачем. Свого житла не мали, проживали в орендованому, часто змінювали місця проживання і роботи. Постійних доходів не мали, заробітки були невисокі. 3 появою дітей виникла необхідність у своєму житлі, але власних коштів на це не було. Батько позивачки, [PERSON] , працював з\~1956\~року в районах Крайньої Півночі в Росії державним морським лоцманом, отримував велику зарплату. До виходу на пенсію у\~2005\~році мав великі накопичення, які знаходились на його рахунку у Сбербанку Росії. Розуміючи скрутне становище позивачки та другої дочки, [PERSON] , яка вже проживала в Україні, їх батьки вирішили допомогти їм придбати житло і самим переїхати до України ближче до дітей. 3 цією метою [PERSON] зняв всі кошти з банківського рахунку і передав їх дочці [PERSON] , яка купила 03.11.2006 для себе в м. Новомосковськ Дніпропетровської області квартиру [ADDRESS] , а для батьків квартиру [ADDRESS] в тому ж будинку на своє ім?я. 12 жовтня\~2010\~року мати позивачки [PERSON] , діючи від себе і за довіреністю від імені позивачки [PERSON] , продала квартиру [ADDRESS] РФ за 1 220000 (один мільйон двісті двадцять тисяч) руб., що складало на момент продажу за курсом Центробанку Росії 40 898 дол. США. Ці гроші були передані позивачці для придбання житла у м. Ірпінь Київської області. Оскільки [PERSON] на той час була вагітна третьою дитиною, яка народилась [INFO] , і мала ще 2-х малолітніх дітей, цим питанням займався непрацюючий відповідач [PERSON] 22 грудня 2010 він уклав попередній договір купівлі-продажу квартир [ADDRESS] і [ADDRESS] . 26 лютого 2011 на підставі попереднього договору відповідач уклав з продавцем договір поруки на ці квартири. В подальшому вони були об`єднані в одну для багатодітної родини, отримали єдиний номер 9 і нову адресу: [ADDRESS] . 24 січня\~2013 на ім?я [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу кв.9, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Нельзіним М.С. Згідно договору за квартиру було сплачено\~167 900\~(сто шістдесят сім тисяч дев?ятсот) грн., що складало на момент купівлі-продажу за курсом НБУ 21 014 дол. США. 20 червня 2013 позивачка [PERSON] і її малолітні діти були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в спірній квартирі не реєструвався, а зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ця квартира приватизована, в якій він має частку на праві особистої приватної власності. Після продажу в\~2010\~році квартири в м. Семилуки Воронезької області РФ батьки позивачки [PERSON] і [PERSON] переїхали в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де 07.07.2011 були зареєстровані в кв. [ADDRESS] , купленої для них дочкою [PERSON] 3 грудня 2015 в спірній квартирі, без реєстрації і письмової згоди позивачки на вселення, проживає мати відповідача [PERSON] . Згодом в сім`ї почалися непорозуміння, сварки, образи [PERSON] на адресу [PERSON] , яка на той час була вагітною четвертою дитиною. Внаслідок переживань і душевних хвилювань [INFO] вона дочасно народила мертвонароджену дитину. Відповідач ухилявся від постійної роботи, не піклувався про дітей, все лягло на плечі дружини, що призвело до розірвання шлюбу у\~2018\~році. Після розпаду сім?ї [PERSON] почав застосовувати до [PERSON] психологічне і фізичне насилля. В\~2018-2019 вона неодноразово зверталась за допомогою до Ірпінського відділу поліції, але їй було відмовлено у захисті. В 2019 позивачка була вимушена з малолітніми дітьми орендувати інше житло, де внаслідок тяжких сімейних обставин перенесла неврологічне захворювання, з приводу якого з 11.03.2019 по 24.03.2019 знаходилась на стаціонарному лікуванні. В грудні 2019 [PERSON] повернулась в спірну квартиру. Відповідач [PERSON] став заперечувати будь-яке її право власності на квартиру [ADDRESS] на тій підставі, що вона куплена на його ім?я і він є її єдиним власником. При цьому, він зайняв залу, найбільшу кімнату, а його мати [PERSON] меншу спальню, діти [PERSON] і [PERSON] стали проживати в іншій спальні, а [PERSON] з меншою дочкою [PERSON] була вимушена жити на кухні. Батьки позивачки після продажу квартири в Росії, яка належала їй і матері на праві спільної часткової власності до шлюбу з [PERSON] , не довіряючи йому, наполягали оформити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на своє ім?я. Однак, у зв?язку з вагітністю і народженням третьої дитини в період покупки квартири та її оформлення (попередній договір від 22.12.2010р., договір поруки від 26.02.2011р., народження [INFO] дочки [PERSON] ), розуміючи, що вона в будь-якому випадку має право власності в ній, [PERSON] проігнорувала вимогу батьків і повідомила їх лише після укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Отримавши правову допомогу, зібравши всі можливі необхідні документи і дані, позивачка [PERSON] прийшла до розуміння, що квартира [ADDRESS] - це не сумісна спільна власність з відповідачем [PERSON] , а є її особистою приватною власністю з тих підстав, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані нею від продажу квартири, яка була у частковій власності позивачки, а також, за рахунок коштів, що були передані позивачці її батьками. Так, фінансова спроможність батьків позивачки забезпечити дітей і себе житлом в Україні підтверджується трудовою книжкою і посвідченням державного морського лоцмана [PERSON] , згідно з якими він має 49 років трудового стажу, працював в районах Крайньої Півночі РФ, мав постійний високий заробіток. Також підтверджується довіреностями від 11.11.2016р., виданими її батьком, [PERSON] , і матір?ю [PERSON] , на ім?я позивачки і її рідної сестри [PERSON] на розпорядження їх заощадженнями. Даний факт також підтверджується двома витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.11.2006 і 04.12.2006, згідно з якими сестра позивачки [PERSON] в один день купила для себе квартиру [ADDRESS] і квартиру [ADDRESS] у тому ж будинку для батьків. Вказані обставини і факти підтверджуються послідовністю дій і подій, які передували придбанню квартири [ADDRESS] . Про це свідчать паспорти позивачки, її батька [PERSON] , матері [PERSON] , їх посвідки на постійне проживання в Україні з відмітками про виписку, реєстрацію у сукупності з іншими фактами. Всі дії, які були спрямовані на придбання квартири для позивачки, почалися після продажу квартири в м. Семилуки Воронезької області РФ, а саме: складений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.12.2010, договір поруки від 26.02.2011, зняття з реєстрації батьків в м. Семилуки РФ, переїзд до України, отримання посвідок на постійне проживання в ній. В той же час сім?я позивачки і відповідача [PERSON] , яка має 3-х малолітніх дітей, знаходилась в дуже скрутному матеріальному становищі, а тому сім`я сторін не могла мати своїх коштів на придбання житла. Одним із підтверджень цього є трудова книжка [PERSON] (нетривала і часта зміна місця роботи). Сім?ї як такої не існує з\~2018. Старші діти, син [PERSON] (2005 р.н.) і дочка [PERSON] (2009 р.н.) вже не можуть користуватися однією кімнатою. Відповідач забезпечений житлом, а саме кв. [ADDRESS] , в якій він зареєстрований і має право власності на частку її. Враховуючи викладене, просить визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Стягнути з [PERSON] судовий збір у сумі\~7350\~грн. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. В судове засідання позивач не з`явилась, до суду від представника позивача надходила заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, виходив з наступного. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Судом встановлено, що з 26.06.2004 [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу мать трьох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 06.08.2018 шлюб між сторонами був розірваний. Судовим наказом від 02.04.2021 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі частини всіх його доходів до досягнення дітьми повноліття. 12 жовтня\~2010\~року [PERSON] мати [PERSON] , діючи в своїх інтересах та за довіреністю від імені [PERSON] , продала квартиру [ADDRESS] РФ за 1 220000 (один мільйон двісті двадцять тисяч) руб., що складало на момент продажу за курсом Центробанку Росії 40 898 дол. США. 22 грудня 2010 відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартир [ADDRESS] і [ADDRESS] . 26 лютого 2011 на підставі попереднього договору відповідач уклав з продавцем договір поруки на ці квартири. В подальшому, квартири були об`єднані в одну квартиру. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 24.01.2013, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М.С., [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , передає у власність [PERSON] 2013 квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,0 кв.м, житловою площею 44,9 кв.м. За домовленістю Сторін продаж вчиняється за 167900,00 грн. Експертна оцінка квартири складає 167900,00 грн. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15.01.2021, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , 24.01.2013 зареєстровано за [PERSON] . У квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у\~статті 317 ЦК України. Згідно з нормою\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved