Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

позивач звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебуває у шлюбі, який зареєстровано 12.01.2018 Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №1. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала, що сімейне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, шлюб та сім`ю, сімейні обов`язки. Тривалий час сторони проживають окремо, не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, шлюб існує формально. Позивач переконана, що примирення сторін неможливе, подальше збереження сім`ї суперечить інтересам сторін, почуття любові втрачено. Шлюб сторін перестав відповідати ознакам сімейного союзу. У зв`язку із зазначеним позивач просить розірвати укладений з відповідачем шлюб. Також позивач вказала, що спільна дитина сторін проживає разом з нею у квартирі, яку вона винаймає, будучи зареєстрованою у квартирі належній відповідачу. Відповідач тривалий час не спілкується з позивачем та їх спільною дитиною, син перебуває на утриманні матері. Батько дитини не бере участі у її вихованні та матеріальному утриманні, тому позивач ставить питання про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дини відповідного віку щомісяця позичаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. При цьому позивач вказала на відсутність у неї відомостей про наявність у відповідача зобов`язань по сплаті аліментів іншим особам, а також обставин які б свідчили про неможливість виконання батьком аліментних зобов`язань у розмірі визначеному законом. Ухвалою Голосіївського районного суд у м. Києва від 09.05.2023 відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони повідомлялись належним чином про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, із заявами про розгляд справи за участю сторін або розгляд справи в порядку загального позовного провадження не звертались. На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву та не подав заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження. На підставі положень статей 274-279 ЦПК України та з урахуванням відсутністю заперечень відповідача, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Макарівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12.01.2018 (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Частиною 2 ст. 104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Як визначено у ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явленим одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом установлено, що сторони тривалий час окремо проживають, не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом, втратили почуття взаємної любові та поваги. Подальше існування сім`ї є неможливим, оскільки між сторонами відсутнє почуття любові, відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім`ї. Шлюб існує формально. Обставин, які б вказували на бажання сторін примиритися, відновити сумісний побут, піклуватися одне про одного, проживати разом, вести спільне господарство, судом не встановлено. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягай повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 3 Сімейного кодексу України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Таким чином, суд уважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] , оскільки подальше існування сім`ї є неможливим в зв`язку з відсутністю бажання позивача на відновлення шлюбних стосунків, втратою почуттів та відсутністю взаєморозуміння. Сім`я існує формально, а отже шлюб може бути розірваний. Примирення позивач не бажає. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, який покладається законом рівною мірою на обох батьків. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин 1 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 191 Сімейний кодекс України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача, суд враховує вимоги позивача щодо способу стягнення аліментів, а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні відповідача інших осіб та обставин, які б унеможливлювали сплату ним аліментів. Відповідач є особою працездатного віку, відомості щодо його непрацездатності відсутні в матеріалах справи, а отже він може отримувати доходи та утримувати неповнолітню дитину. Оскільки відомості про наявність у відповідача нерухомого майна, рухомого майна, відсутні в матеріалах справи, зазначені обставини не можуть бути оцінені судом. Також суд враховує розмір витрат, які потребує дитини відповідного віку. Ураховуючи обов`язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітнього сина [PERSON] в розмірі частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що є достатнім для забезпечення належного розвитку та утримання дитини, починаючи з дня подання заяви, а саме з 28.03.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 1 073,60 грн, тому такі витрати підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Ураховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір в розмірі 1 073,60 грн підлягає стягненню із відповідача в дохід держави.

Outcome: approved