Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Приватного підприємства Бюро перекладів «Аліф» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 20.10.2020 відповідно до наказу №2К, її було прийнято на посаду помічника директора приватного підприємства бюро перекладів «Аліф». 15.03.2022 наказом підприємства №1/К її було звільнено з займаної посади згідно ст.5 Закону України від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» про що 15.03.2022 зроблено підповідппй запис в трудову книжку. Про факт звільнення з роботи вона дізналась з повідомлення, яке лише 11.04.2022 надійшло їй на телефон (viber), тобто, з наказом про звільнення з роботи, її ознайомлено не-було, як і не надавалась його копія. Вказані дії відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Є необгрунтованою підстава звільнення [PERSON] , а саме «ст.5 Закону України від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. З метою запобігання загрози для життя та здоров`я вона попередила відповідача про свою відсутність на робочому місці через військову агресію, з чим відповідач, вірогідно, і погодився, оскільки будь-яких заяв щодо її звільнення чи усунення від роботи від нього не надходило. Закон України, на підставі якого її було звільнено, дійсно був прийнятий 15.03.2022 проте набрав чинності лише 24.03.2022, а відтак, фактично її звільнення зроблено на підставі закону, що не вступив в дію. Стаття 5 Закону не містить підстав для звільнення працівника, а є лише особливістю застосування частини третьої статті 40 КЗпП України. Іншої норми КЗпП України (підстави) у записі, який міститься в трудовій книжці, не зазначено. Так, відповідно до ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи, (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи викрадення (в тому числі дрібного) майна роботодавця, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Жодний із перелічених вище пунктів ст.40 КЗпП України не було зазначено при звільнені. Окрім того, відповідачем не було складено жодного акту який би свідчив про порушення [PERSON] умов трудового договору. Відповідач порушив умови та порядок звільнення, безпідставно та необгрунтовано вніс запис до трудової книжки чим фактично припинив трудові відносини зі [PERSON] , що не передбачалося трудовим договором. Відповідно до статті 4 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 04.02.1994 3933-ХІІ, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. Таким чином, відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень cт. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити її на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд, поновити її на посаді помічника директора приватного підприємства «Бюро перекладів «Аліф»; стягнути з приватного підприємства «Бюро перекладів «Аліф» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення; стягнути з приватного підприємства «Бюро перекладів «Аліф» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату за січень, лютий, березень 2022 р., грошову компенсацію за невикористану відпустку, а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2022 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 06.09.2022 р. від представника відповідача ПП «Бюро перекладів «Аліф» до суду надійшов письмовий відзив в якому зазначено, що в зв`язку з юридичною необізнаністю та невірним трактуванням нового Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136 від 15.03.2022 р. відповідач хотів призупинити дію трудових відносин з робітником [PERSON] , проте зробив помилковий запис в трудовій книжці про звільнення та відправив її робітнику, таким чином повідомивши її про призупинення трудових відносин. Разом з тим, наказом ПП «бюро перекладів «Аліф» №3 від 14.06.2022р. було скасовано наказ №1 від 15.03.2022р. про звільнення [PERSON] з 15.03.2022р. та поновлено [PERSON] з дати звільнення. Вказаний наказ направлено безпосередньо [PERSON] за адресою [ADDRESS] (тел [NUMBER] ) та засобами електронного зв`язку, а також її адвокату (у відповіді на адвокатський запит від 05.05.2022р). Конверт, що направлявся [PERSON] повернувся за закінченням терміну зберігання. Окрім цього, нараховано та виплачено [PERSON] середню зарплату за час вимушеного прогулу з 15.03.2022р. по 14.06.2022р. в сумі 20667,00грн. Загальна сума нарахованої середньої зарплати позивачу складає 20667 грн, загальна сума до виплати складає 16636,94грн. На користь позивача було здійснено наступні виплати: 21.08.2022р. -1545,65 грн., 28.08.2022р. - 1000 грн., 29.08.2022р. - 14091 грн. Загальна сума перерахованих податків складала: військовий збір 1,5% - 310,00 грн, прибутковий податок 18% - 3720,00 грн, ЄСВ 22% - 5545,58 грн. Окреслене підтверджується платіжними дорученнями, що додаються. Також, 05.05.2022р. було видано наказ №3/1 про призупинення дії трудового договору, за яким дія трудового договору з робітником [PERSON] з 05.05.2022р. призупиняється до закінчення воєнного стану. Після видання наказу №3 від 14.06.2022р. позивачка так і не приступила до виконання своїх обов`язків про що було складено відповідний акт станом на 23.06.2022р. Оскільки, на цей час [PERSON] поновлено на роботі, це унеможливлює стягнення з відповідача компенсації за невиплачену відпустку, оскільки такий обов`язок у роботодавця виникає лише у випадку звільнення працівника. Таким чином, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Матеріали позову не містять доказів того, що позивачу завдано фізичних, душевних, психічних страждань, що його було позбавлено можливості реалізовувати свої права, законні інтереси, сподівання, а також не зрозуміло які саме зусилля позивач прикладав для вирішення даного питання. З урахуванням цього, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є недоведеними та безпідставними. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] пояснила суду, що відповідачем повністю виконано вимоги про поновлення [PERSON] на роботі та виплачено їй в повному обсязі середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. В зв`язку з чим, сторона позивача наполягає на задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Представник відповідача ПП «Бюро перекладів «Аліф» проти вимоги про стягнення моральної шкоди заперечував з підстав, викладених у відзиві. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами вивченими та оголошеними в судовому засіданні: копією трудової книжки [PERSON] (а.с.13-19); актом неявки за підписом ПП «Бюро перекладів «Аліф» (а.с.49), наказом № 3 від 14.06.2022 р. ПП «Бюро перекладів «Аліф» про скасування наказу про звільнення та поновлення [PERSON] на роботі з 15.03.2022 р.; наказом № 4 від 24.06.2022 р. ПП «Бюро перекладів «Аліф» про призупинення трудових відносин з [PERSON] . Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати. Таким чином, оскільки права позивачці у сфері трудових відносин були порушені, то вона має право на відшкодування їй моральної шкоди. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер порушення її права, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя (зокрема, взяття кредитів у фінансових установах з метою забезпечення засобів для власного проживання, забезпечення потреб її дітей, звернення до судів за захистом порушеного права), суд дійшов висновку, що слід задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500 грн., які є обґрунтованими та доведеними.

Outcome: partial