Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивачів. 17.02.2020 року неповнолітні позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі свого законного представника [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою, в якому просять суд: - усунути перешкоди у здійсненні володіння, користування та розпорядження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , - шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] ; - визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують зокрема тим, що [PERSON] , подарувала, а [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , - прийняли в дар в рівних частках квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір дарування був укладений 25 липня 2017 року та посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу І.В. Кушнір. Від імені обдарованих об?єкт дарування був прийнятий батьком дітей (позивачів), що підтверджено зазначеним договором. Таким чином, кожен з позивачів став власником 1/3 частки квартири, що зумовлює володіння, розпорядження та користування на свій власний розсуд. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2017 року по справі № 495/518/17 прийнято рішення про вселення відповідача [PERSON] у спірну квартиру та поновлено його реєстраційний облік у даній квартирі. На підставі вказаного рішення, залишеного без змін судом апеляційної інстанції, видано виконавчий лист та Білгород-Дністровським відділом ДВС Міжрегіонального управління юстиції відкрито примусове виконання рішення про вселення відповідача до вказаної квартири. Представник позивачів зазначає, що на момент винесення рішення власником квартири була мати позивачів, тому вона й була «боржником» у виконавчому провадженні. Проте вона, користуючись своїм правом на вільне відчуження квартири, подарувала квартиру дітям, які не є членами сім`ї відповідача [PERSON] . Отже, вселення особи, яка не с власником квартири, не є членом сім`ї позивачів, навіть на підставі рішення суду, є порушенням реалізації права власності позивачів, як нових власників нерухомого майна. До того, відповідач створює для нормального та спокійного життя позивачів загрозу. Він постійно погрожує своєї колишній дружині (бабусі позивачів). Разом з тим позивач зазначає, що той факт, що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насилля в сім?ї, є важливим аргументом обґрунтованості позовних вимог. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2020 року було відкрито провадження про справі за правилами загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.05.2023 року було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.06.2023 року було залишено без розгляду позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою в частині вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні [PERSON] , заперечував проти позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою та просив суд у їх задоволені відмовив. Разом з тим зазначив, що він не здійснює перешкод в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою, оскільки він взагалі не проживає в квартирі [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивачів - адвокат Каланжов Владислав Іванович наполягав на задоволені позову позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою. Також зазначив, що відповідача було неодноразово притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильство відносно позивачів та її матері разом з тим зазначив, що позивачі потерпають від дій відповідача які спрямовані на перешкоджання останнім права позивачі у користуванні їх квартирою [ADDRESS] . Представник позивачів також не заперечував, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] . Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування серії НМЕ 665215 від 25.07.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 2760 державним нотаріусом Кушнір І.В., вбачається, що [PERSON] передала безоплатно в рівних частках у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника приймають в рівних частках належну їй двокімнатну квартиру під [ADDRESS] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: Індексний номер витягу 92891575, дата та час формування 26.07.2017 року сформованого державним нотаріусом Кушнір І.В., вбачається, що власником 1/3 чистини квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: Індексний номер витягу 92892049, дата та час формування 26.07.2017 року сформованого державним нотаріусом Кушнір І.В., вбачається, що власником 1/3 чистини квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: Індексний номер витягу 92891015, дата та час формування 26.07.2017 року сформованого державним нотаріусом Кушнір І.В., вбачається, що власником 1/3 чистини квартири [ADDRESS] , є [PERSON] . Судом встановлено, що відповідно до довідки про місце реєстрації особи виданої Центром надання адмін. послуг, вбачається, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , з 09.08.2016 року і по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідно до довідки про місце реєстрації особи виданої Центром надання адмін. послуг, вбачається, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , з 09.08.2016 року і по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що відповідно до довідки про місце реєстрації особи виданої Центром надання адмін. послуг, вбачається, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , з 09.08.2016 року і по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів цивільної справи в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діє їх законний представник [PERSON] , який є їх батьком. Факт родинних відносин між позивачами та [PERSON] підтверджується наступними доказами: - свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 06.01.2023 року, актовий запис № 7 де в графі відомості про батьків вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; - свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 21.03.2023 року, актовий запис № 135 де в графі відомості про батьків вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] ; - свідоцтвом про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 27.01.2023 року, актовий запис № 43 де в графі відомості про батьків вказано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2017 року по справі № 495/518/17 прийнято рішення про вселення відповідача [PERSON] у спірну квартиру та поновлено його реєстраційний облік у даній квартирі яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення, залишеного без змін судом апеляційної інстанції, видано виконавчий лист та Білгород-Дністровським відділом ДВС Міжрегіонального управління юстиції відкрито примусове виконання рішення про вселення відповідача до вказаної квартири. Судом встановлено, що відповідно до довідки про місце реєстрації особи виданої Центром надання адмін. послуг, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , з 09.08.2016 року і по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи судом було встановлено, що [PERSON] , [INFO] не проживає за адресою [ADDRESS] . Вказаний факт не заперечувався стороною позивача та самим відповідачем. Відповідно до повідомлення Білгород-Дністровського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби про вселення від 13.07.2021 року № 51484/31-31, вбачається, що у Білгород-Дністровському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавче провадження № 61081967 за виконавчим листом № 495/518/17, виданим 26.12.2017 Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] . Станом на день розгляду справи вказане рішення суду не виконано. Представник позивачів зазначає, що на момент винесення рішення власником квартири була мати позивачів, тому вона й була «боржником» у виконавчому провадженні. Проте вона, користуючись своїм правом на вільне відчуження квартири, подарувала квартиру дітям, які не є членами сім`ї відповідача [PERSON] . Отже, вселення особи, яка не с власником квартири, не є членом сім`ї позивачів, навіть на підставі рішення суду, є порушенням реалізації права власності позивачів, як нових власників нерухомого майна. До того, відповідач створює для нормального та спокійного життя позивачів загрозу. Він постійно погрожує своєї колишній дружині. Судом встановлено, що джерелом доказів на які посилається сторона позивачів є те, що [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насилля в сім?ї, а тому тому вважає, що це є важливим аргументом обґрунтованості позовних вимог. Так відповідно до постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2019 року справа № 495/1113/19, вбачається, що [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Згідно ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за це правопорушення кваліфікується, як вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення. Вказано постанова мотивована зокрема тим, що 16.01.2019 року близько 11.00 год. громадянин [PERSON] знаходячись по [ADDRESS] вчинив психологічний тиск на свою доньку [PERSON] та її малолітніх дітей, чим вчинив насилля в сім?ї. Аналізуючи вищезазначену постанову суд, не вбачає в діях [PERSON] підтвердження факту перешкоджання ним у здійснені права позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] . Так відповідно до постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.07.2020 року справа № 495/3702/20, вбачається, що [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП. Вказано постанова мотивована зокрема тим, що 23.06.2020 року приблизно о 23.25 год., [PERSON] , знаходячись в стані алкогольного сп?яніння у громадському місці, висловлювався нецензурною лайкою на адресу [PERSON] , чим порушив громадський порядок і спокій громадян, за що передбачена відповідальність згідно із ст.173 КУпАП. Згідно ст. 173 КУпАП, це правопорушення кваліфікується, як дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян. Аналізуючи вищезазначену постанову суд, не вбачає в діях [PERSON] підтвердження факту перешкоджання ним у здійснені права позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] . Так відповідно до постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.03.2020 року справа № 495/1014/20, вбачається, що [PERSON] було визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вказано постанова мотивована зокрема тим, що [PERSON] 12.02.2020 року, знаходячись по [ADDRESS] , висловлювався нецензурною лайкою по відношенню до своєї колишньої дружини [PERSON] , погрожував останній фізичною розправою, чим здійснив психологічне насилля в сім?ї. Своїми діями вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173-2 ч.1 КУпАП. Аналізуючи вищезазначену постанову суд, не вбачає в діях [PERSON] дії які б перешкоджали позивачам користуватися своїми правами відносно нерухомого майна. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статтей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно частин 1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес, зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми", для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Не є підставою для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такої втрати права користування, яке по своїй суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. За змістом ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст.3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Суд враховує принцип jura novit curia («суд знає закони»), який передбачає обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Даний принцип викладений у постановах Верховного суду у справах № 537/4259/15-ц та № 917/1739/17. «На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення справи. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Доводи позивача про те, що - [PERSON] , перешкоджає вільно проживати та розпоряджатись ним, та те, що його право користування квартирою [ADDRESS] , було похідним від прав колишнього власника будинку, який подарував будинок позивачам, не мають вирішального значення при вирішені цієї справи, оскільки позивачі не аргументували мету, яку вони переслідує, пред`явивши позов про усунення перешкод в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою, ні реальності перешкод, які створює відповідач. Доводи про те, що відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності не доведені належними та допустимими доказами, оскільки сам факт притягнення особи до адмін. відповідальності за ст. 173 КУпАП, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не свідчить про вчинення відповідачем перешкод у праві користуванні належної позивачам квартири. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачами, відповідач [PERSON] взагалі не проживає за адресою квартира [ADDRESS] , наразі його місцем проживання є: [ADDRESS] , гаражний кооператив, гараж № [NUMBER] . Оскільки, судом встановлено, що позивачі в інтересах яких діють їх законні представники, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знали про реєстрацію проживання в ньому відповідача - колишнього члена сім`ї попереднього власника з яким досі триває спір, щодо вказаного нерухомого майна, відповідач тривалий час не проживає у спірної квартирі, іншого житла не має але проживає за адресою: [ADDRESS] , гаражний кооператив, гараж № [NUMBER] , причиною не проживання відповідача у квартирі є перешкоди, які йому чиняться. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність в діях [PERSON] перешкод [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в реалізації права володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] .

Outcome: dismissed