Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

01 травня 2023 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 25.03.2019 року в розмірі 1983,97 доларів, в тому числі 1400 доларів сума основного боргу, 420 доларів штраф, 163,97 доларів - 3 % річних від простроченої суми; та за договором позики від 06.04.2019 року в розмірі 1136 доларів, в тому числі 800 доларів сума основного боргу, 240 доларів штраф, 96 доларів - 3 % річних від простроченої суми. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.03.2019 року позивач надав [PERSON] позику в розмірі 1400 $. 06.04.2019 року знову позивач надав [PERSON] позику в розмірі 800 $. На підтвердження укладення договору позики від 25.03.2019 року та отримання зазначеної суми [PERSON] передав розписку, в якій вказав, що позичив у позивача 1400 $ і зобов`язується повернути до 25.05.2019 року. На підтвердження укладення договору позики від 06.04.2019 року та отримання зазначеної суми відповідач передав позивачу розписку, в якій вказав, що позичив у останнього 800 $ і зобов`язується повернути до 20.04.2019 року. У розписці від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року визначено, що у разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язується сплатити штраф у розмірі 30% від суми позики. Проте відповідач в установлені строки грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду. Таким чином, сума штрафу за невиконання зобов`язання за договором позики від 25.03.2019 року становить: 1400 $ * 30% = 420 $, за невиконання зобов`язання за договором позики від 06.04.2019 року становить: 800 $ * 30% = 240 $. Сума боргу за договором позики від 25.03.2019 року з урахуванням визначеного у договорі штрафу, а також три проценти річних від простроченої суми, становить: 1400 $ + 420 $ + 163,97 $ = 1983,97 $. Сума боргу за договором позики від 06.04.2019 року з урахуванням визначеного у договорі штрафу, а також три проценти річних від простроченої суми, становить: 800 $ + 240 $ + 96 $=1136$. Відповідно до вимог ст.ст. 19, 279 ЦПК України вказана справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи. Відповідач відзиву на позов у визначений ухвалою суду строк не подав, заяв про перехід справи з прощеного провадження без виклику сторін в загальне провадження не направляв, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами доказування, як письмові докази. Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Судом встановлено, що 25.03.2019 року між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач позичив грошові кошти відповідачу у розмірі 1400 доларів, а останній зобов`язався їх повернути до 25.05.2019 року, у разі несвоєчасного повернення боргу зобов`язався заплатити штраф у розмірі 30 відсотків від суми позики. Зазначений факт підтверджується оригіналом розписки від 25 березня 2019 року, укладену між позивачем і відповідачем, яка наявна у матеріалах справи. Також 06.04.2019 року між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого позивач позичив грошові кошти відповідачу у розмірі 800 доларів, а останній зобов`язався їх повернути до 20.04.2019 року, у разі несвоєчасного повернення боргу зобов`язався заплатити штраф у розмірі 30 відсотків від суми позики. Зазначений факт підтверджується оригіналом розписки від 06 квітня 2019 року, укладену між позивачем і відповідачем, яка наявна у матеріалах справи. Відповідач свої обов`язки, передбачені договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, до теперішнього часу не виконав. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що договори позики 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року є належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами наступних обставин (фактів): 1) факту досягнення позивачем і відповідачем згоди з усіх істотних умов договорів позики у договорі позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, 2) факту укладення між позивачем і відповідачем договору позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року в письмовій формі, 3) факту передачі позивачем у власність відповідача грошових коштів в сумі 1400 та 800 доларів США на підставі договору позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року відповідно. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц викладений наступний висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права, закріплених у ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України: «У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України». Подібні висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 1400 доларів США за договором позики від 25.03.2019 року та в розмірі 800 доларів США за договором позики від 06.04.2019 року. Щодо стягнення суми штрафу за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, оскільки відповідач своєчасно не повернув позивачу суму позики за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, в яких зазначено, що відповідач у разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язується сплатити штраф у розмірі 30% від суми позики, то позивач має право вимагати від відповідача сплати такого штрафу. Перевіривши розрахунок суми штрафів за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, наведений у позовній заяві, суд вважає його вірним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи. Вказаний розрахунок, з урахуванням засад змагальності, не був спростований відповідачем належними та допустимими доказами, а тому суд вважає за можливе покласти його в основу судового рішення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми штрафів за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, що становлять 420 та 240 доларів США відповідно. Щодо стягнення трьох відсотків річних від суми позики за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц викладений наступний висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права, закріпленої у ч. 2 ст. 625 ЦК України: «Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу». У постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц міститься наступна правова позиція: «У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України». Отже, оскільки відповідач своєчасно не повернув позивачу суму позики за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, остільки позивач має право вимагати від відповідача сплати трьох процентів річних від простроченої суми у доларах США. Перевіривши розрахунок суми у розмірі трьох відсотків річних від суми позики за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, наведений у позовній заяві, суд вважає його вірним та таким, що відповідає фактичним обставинам справи. Вказаний розрахунок, з урахуванням засад змагальності, не був спростований відповідачем належними та допустимими доказами, а тому суд вважає за можливе покласти його в основу судового рішення. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі трьох відсотків річних від суми позики за договором позики від 25.03.2019 року та від 06.04.2019 року, що становлять 163,97 та 96 доларів США відповідно. Таким чином, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, з огляду на що повністю задовольняє позов. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1163,82 грн., сплачений останнім при пред`явленні позову.

Outcome: approved