Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У жовтні 2022 року представник позивача - адвокат Струць Т.І. звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16.03.2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, від якого у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 року шлюб між ними було розірвано. У 2016 році відповідач повідомила, що дитина їй не потрібна і дитина залишилась проживати разом з батьком. Після розлучення відповідач життям дитини не цікавилася, не займалася її вихованням, матеріально дитину не забезпечувала, не піклувалася про її фізичний та духовний стан, не створює умов для отримання дитиною освіти, вела асоціальний спосіб життя. У зв`язку із збройною агресією рф батько дитини [PERSON] пішов захищати батьківщину та при виконанні бойового завдання загинув. Наразі позивач [PERSON] є законним опікуном щодо дитини [PERSON] . Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків щодо своєї доньки, представник позивача звертається до суду та просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.2023 року клопотання представника позивача було задоволено, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району ДМР. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2023 року клопотання представника позивача було задоволено, визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] у судове засідання та застосовано примусовий привід відповідача у судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, натомість його представник - адвокат Погрібна О.А. надала до суду заяву з проханням розглядати справу без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву, у якій просила розгляд справи провести без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги визнала, проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] не заперечувала. Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Представник третьої особи: Служби у справах дітей виконавчого комітету Пирятинської міської ради у судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду направив заяву з проханням розглядати справу без участі представника служби, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У поясненнях також зазначив, що оскільки працівники служби не можуть зустрітися із позивачем та відповідачем і з`ясувати обставини, обстежити умови проживання та отримати відповідні пояснення, тому підготувати ґрунтовний висновок щодо доцільності позбавлення батьківських [PERSON] не є можливим. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району ДМР - Лійбук Л.М. надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, рішення винести на розсуд суду, враховуючи інтереси дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 16.03.2013 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 року було розірвано (а.с. 13). Батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 110). Батько дитини [PERSON] загинув [INFO] в результаті бойових дій під час захисту Батьківщини, що підтверджується повідомленням про смерть № 1/37/535 військової частини [NUMBER] (а.с. 64) та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.03.2022 року (а.с. 14). 05.07.2022 року опікуном малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , призначено позивача [PERSON] (а.с. 11). Як вбачається із листа Служби у справах дітей виконавчого комітету Пирятинської міської ради від 07.09.2022 року, працівниками служби було з`ясовано, що [PERSON] має на утриманні малолітню дитину [PERSON] , мати дитини проживає окремо, участі у її вихованні не приймає (а.с. 6). Відповідно до довідки загальноосвітнього навчального закладу І степеля «Школа-дитячий садок імені Софії Русової» № 03 від 19.08.2022 року, яка була видана дитині [PERSON] , вбачається, що вихованням доньки займався батько [PERSON] , водив її до школи, дівчинка завжди була охайною та акуратною. Матір вихованням дитини не займалася, жодного разу до закладу не з`являлася (а.с. 7). Також, відповідно психолого-педагогічної характеристики загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня Пирятинської міської ради Полтавської області на ученицю 4 класу [PERSON] встановлено, що вихованням доньки займався тато [PERSON] , зовнішньому вигляду доньки приділяв належну увагу. Мати дитини [PERSON] участі у навчанні доньки не приймала, до навчального закладу жодного разу не з`явилася (а.с. 10). Актом виходу в сім`ю від 22.02.2023 року спеціалістами управління служби у справах дітей Адміністрації Новокодацького району ДМР було відвідано сім`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та встановлено, що вдома нікого не було (а.с. 88). У своїй заяві від 22.06.2023 року відповідач [PERSON] не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 105). Положеннями ч. 2 ст. 150 СК України передбачено, батьки зобов`язані піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина. Статтею 164 СК України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2). ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3). жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5). вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6). засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, зокрема, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Судом під час розгляду справи у суді не встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки щодо її малолітньої дитини, або що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, враховуючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також визнання позовних вимог відповідачем, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі та можливості позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги судом було задоволено, позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 16), з урахуванням того, що відповідачем позовні вимоги було визнано до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50% судового збору в розмірі 536,80 грн. (1 073,60 грн. х 50% = 536,80 грн.), інші 50% судового збору підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved