Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.04.2011 року по 05.10.2020 року. У період шлюбу було набуто квартиру [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 15.12.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . На виконання умов договору довічного утримання, відповідач [PERSON] щомісячно сплачував [PERSON] кошти у розмірі 800 грн. за рахунок сімейного бюджету. Ремонт вказаної квартири також було вчинено за кошти з сімейного бюджету. Під час розірвання шлюбу питання щодо поділу майна вирішено не було. На підставі викладеного позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання по вказаній справі. Від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до вказаного відзиву, відповідач вказав про те, що визнає позовні вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, проте вказує на те, що поділ майна подружжя має здійснюватися з урахуванням всього майна, придбаного сторонами під час шлюбу та у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме: автомобіль Volkswagen Polo, 2007 року випуску, № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , придбаний 11.12.2009 року; квартира [ADDRESS] ; майнові права на квартиру [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . [PERSON] також подав зустрічний позов до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя в натурі. Зустрічну позовну заяву обґрунтовує тим, що сторони по справі мали спільний бюджет з 2008 року, а шлюб зареєстрували у 2011 році. Проживали спільно та вели господарство до червня 2020 року. Під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, сторонами по справі було придбано автомобіль, яким переважно користувався він. Після розірвання шлюбу, [PERSON] забрала автомобіль, оскільки останній зареєстрований на її ім`я. Квартира [ADDRESS] залишилась у користуванні відповідача за первісним позовом. [PERSON] забезпечена житлом, має у власності квартиру [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом проживає разом із своєю матір`ю у квартирі [ADDRESS] , яка є однокімнатною, а відтак користуватися спільно із [PERSON] не виявляється можливим. На підставі викладеного, [PERSON] просить встановити факт проживання між [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по [INFO] . Визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Volkswagen Polo, 2007 року випуску, № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Поділити спільне сумісне майно подружжя в натурі. Визнати за [PERSON] право особистої власності на квартиру [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право особистої власності на майнові права на одне житлове приміщення за будівельним [ADDRESS] , [ADDRESS] вартістю 260121 грн. або на квартиру [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право особистої власності на автомобіль Volkswagen Polo, 2007 року випуску, № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю між виділеним їй і її ідеальною часткою. Здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. [PERSON] подала відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] відповідно до якого, просить у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. Посилається на те, що автомобіль Volkswagen Polo, 2007 року випуску, № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] придбано особисто [PERSON] у 2008 році, не перебуваючи із [PERSON] у шлюбі. Новобудова в с. Новосілки вважає особистою власністю, оскільки вказане майно придбано за особисті кошти, а обставини наведені [PERSON] у зустрічному позову не підтверджені жодними доказами. [PERSON] подала уточнення до позовної заяви, які повернути на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 01.07.2021 року, що занесена до протоколу судового засідання. [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.10.2021 року заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2021 року заяву про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову було повернуто, оскільки позивачем за первісним позовом не було усунуто недоліки у строк та у спосіб вказаний в ухвалі суду. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.12.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. [PERSON] подав додаткові пояснення, відповідно до яких вказав про необхідність поділити майно в натурі, а якщо частина майна при поділі перевищить ідеальну частину, з іншого співвласника необхідно стягнути компенсацію. Неприпустимо розділяти майно тільки в частках і залишати сторони по справі співвласниками, зважаючи на те, що сторони не спілкуються і не зможуть в подальшому домовитись про спільне користування чи розпорядження спільним майном. Представник [PERSON] - адвокат Цибульська О.В. подала письмові пояснення, відповідно до яких вказує на те, що доводи [PERSON] про проживання сторін без реєстрації шлюбу підтверджує лише фото та покази свідків, проте відповідно до правових позицій Верховного Суду вказані докази не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Крім того, у зустрічному позову зазначено про те, що право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , [PERSON] набула після розлучення, а відтак не потребує додаткового визнання за нею права власності. [PERSON] не надав суду жодних доказів на підтвердження фінансової спроможності на придбання спірного майна. Заява представника [PERSON] - адвоката Древко Н.В. про уточнення позовних вимог за зустрічним позовом залишено без розгляду згідно ст. 126 ЦПК України, оскільки подана на стадії судових дебатів. В судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Цибульська О.В. подану первісну позовну заяву підтримала, просила задовольнити з підстав викладених у ній та у письмових поясненнях. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] - заперечувала у повному обсязі. Представник [PERSON] - адвокат Древко Н.В. проти первісного позову заперечувала у повному обсязі, просила задовольнити зустрічну позовну заяву з викладених підстав. Вислухавши вступне слово представників сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 30.04.2011 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб (Т. 1 а.с. 12). Під час перебування у шлюбних відносинах, народився син [PERSON] , [INFO] . На підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05.10.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (Т.1 а.с. 13). 15.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Горбуновою Л.В., зареєстровано в реєстрі № 2943 (а.с. 17 - 20). Відповідно до п. 1 договору довічного утримання від 15.12.2015 року [PERSON] передав у власність, а [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS] , та взамін чого останній зобов`язується забезпечувати [PERSON] утриманням довічно на умовах цього договору. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Положення статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Таким чином, суд приходить до висновку, що договір довічного утримання від 15.12.2015 року укладено відповідачем [PERSON] в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були його власні, особисті інтереси, так само як і доказів того, що він самостійно ніс матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання матеріали справи не містять. Вказаний висновок суду кореспондується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 01.04.2021 у справі № 185/3086/18. Доводи представника [PERSON] про необхідність поділити майно в натурі, оскільки неприпустимо розділяти майно тільки в частинах і залишати сторони по справі співвласниками, зважаючи на те, що сторони не спілкуються і не зможуть в подальшому домовитись про спільне користування чи розпорядження спільним майном суд приймає критично. Відповідно до ст.ст. 69, 70 Сімейного кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. В разі його поділу частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст.365 Цивільного кодексу. Тобто якщо: ?частка є незначною і не може бути виділена в натурі; ?річ є неподільною; ?спільне володіння і користування майном є неможливим; ?таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Водночас [PERSON] не надав належних доказів того, що вказане нерухоме майно не може бути поділене в натурі. Крім того, [PERSON] звертаючись із вимогою за зустрічним позовом про визнання за ним права особистої власності на квартиру [ADDRESS] всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав доказів в порядку ст. ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження наявності підстав передбачених ст. 57 СК України та дотримання вимог ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України. Враховуючи вказане, застосовуючи презумпцію спільності майна подружжя, суд приходить до висновку, що майно, набуте [PERSON] за договором довічного утримання від 15.12.2015 року, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах, а відтак первісний позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Позовна вимога [PERSON] за зустрічним позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по 30.04.2011 року задоволенню не підлягає з наступних підстав. Положенням ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підстав статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Так, Верховний Суд у постанові від 15.08.2019 року у справі № 588/350/15, провадження № 61-30273св18 вказав, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Представник [PERSON] - адвокат Древко Н.В. на підтвердження обґрунтованості позовної вимоги за зустрічною позовною заявою про встановлення факту проживання однієї сім`єю без реєстрації шлюбу з 2008 року по 30.04.2011 року надала світлини без зазначення дати їх створення та посилалась на покази свідка [PERSON] , проте суд вказані докази до уваги не приймає. Враховуючи те, що покази свідка та самі лише світлини без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Щодо визнання автомобіля Volkswagen Polo, 2007 року випуску, № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 14.08.2021 року № 31/26-8389, спірний автомобіль Volkswagen Polo, 2007 року випуску, № кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] був зареєстрований за [PERSON] на підставі біржової угоди від 12.12.2009 року ВО №52815. 15.06.2011 року у ВРЕР ДАІ № 4 в м. Києві зазначений вище транспортний засіб перереєстрований у зв`язку із зміною анкетних даних власника (зміна прізвища на « [PERSON] »). Отже, [PERSON] не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту його проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу на час придбання спірного автомобіля та придбання цього майна за спільні кошти. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. З урахуванням викладеного вище суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за [PERSON] право особистої власності на автомобіль саме в порядку поділу майна подружжя. Щодо вимоги про визнання за [PERSON] право особистої власності на майнові права на одне житлове приміщення за будівельним [ADDRESS] , [ADDRESS] вартістю 260121 грн. або на квартиру [ADDRESS] , суд приходить до наступного висновку. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, необхідно встановити час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. З письмових матеріалів справи вбачається, що 14.01.2019 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Фінек Ессет Менеджмент», що діє від власного імені та в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Прайм Капітал» недиверсифікованого виду закритого типу (Продавець) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу деривативу. Відповідно до п. 2.1. вказаного договору продавець зобов`язується передати покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти й оплатити дериватив - майнові права на одне житлове приміщення за будівельним № 598, яке стане об`єктом нерухомості після завершення будівництва житлового будинку, що знаходиться за будівельною адресою [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , за ціною 260121,00 грн. 14.01.2019 року між ПрАТ Виробнича проектна -будівельна фірма «Атлант» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав № ОДЗ/598. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 13.10.2021 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з показів свідків [PERSON] , [PERSON] , а також копій свідоцтв про право на спадщину за законом, грошові кошти сплачені [PERSON] на виконання умов договору купівлі-продажу деривативу від 14.01.2019 року згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю дружини. Крім того, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] після розірвання шлюбу. Отже, на підставі вище вказаного, з урахуванням наведених висновків суду та враховуючи позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , за межи яких суд не вправі виходити згідно ст. 13 ЦПК України, підстави для здійснення поділу між подружжям вказаної квартири відсутні. Вирішуючи даний спір, застосувавши наведені вище норми матеріального права, надавши оцінку правовим підставам заявленого зустрічного позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач за зустрічним позовом [PERSON] зобов`язаний був довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність зустрічної позовної заяви що є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: approved