Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

представник позивачки звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею та відповідачем [PERSON] право власності по частині за кожним із них на вказану квартиру. Свої вимоги мотивував тим, що вказане майно придбано подружжям в шлюбі, в період з 2012 по 2021 рік, за спільні кошти подружжя, а тому воно є спільним сумісним майном. Представник відповідача подав відзив, в якому зазначив, що [PERSON] , починаючи з 2006 року працює в ПрАТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» і до укладення шлюбу з позивачкою заощадив кошти на придбання для себе квартири в м. Вишгороді. Так, за період з 2008 року по 2013 рік відповідач, в якості заробітної плати отримав 660\~828\~грн. 40 коп. Відтак, [PERSON] до одруження мав особисті заощадження, за рахунок яких мав намір придбати для себе квартиру. Також зазначив, що після одруження у їхній сім`ї працював тільки [PERSON] , коли він вирішив придбати квартиру за особисті кошти, позивачка запропонувала докласти певну суму та придбати квартиру більшу за розміром, на що відповідач погодився, тобто частка позивача у спільному майні з урахуванням внесених сторонами коштів на придбання квартири становить 33% або 1/3 частини. Таким чином, просив даний позов задовольнити частково, визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частини спірної квартири. Представник відповідача подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що позивачка в позовній заяві посилається на ршення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, в позовній заяві не зазначено про «джерело спільних коштів», оскільки вказані обставини не мають істотного значення для вирішення вказаного спору. Крім того, вважає, що докази щодо отримання заробітної плати, яка підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України не може свідчити про заощадження коштів, оскільки вони лише є доказам отримання доходу, який відповідач витрачав за вказані періоди. Під час шлюбу сторони вимушені були в кредит купувати побутові речі та техніку, що свідчить про відсутність заощаджень на які посилається відповідач. Разом з тим зазначив, що твердження відповідача про те, що перебуваючи у шлюбі, позивачка не працювала також не відповідають дійсності, оскільки остання з 2014 року працює на посаді судового експерта відділу трасологічних досліджень лабораторії криміналістичних видів досліджень Київському НДЕКЦ, що підтверджується формою ОК-5. Згідно наказу №175 о/с від 01 вересня 2022 року, [PERSON] , надано відпустку по догляду за дитиною до 3-х років з 29 серпня 2022 року по 06 липня 2025 року. Крім того, сторона відповідача будь-яких доказів, щодо спростування презумпції спільності прав власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу відповідач не надав, як і не звернувся із відповідним позовом про визнання право приватної власності 2/3 частини спірної квартири до суду. Таким чином, твердження відповідача щодо його особистої приватної власності в частині спірної квартири вважали безпідставними. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Сторона відповідача подала відзив і докази на його підтвердження, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, на судовий розгляд до суду не прибула, причини неявки не повідомила, а тому неявка відповідача не є перешкодою до розгляду справи згідно вимог ст. 223 ЦПК України. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, коли представник відповідача подав суду відзив та наявні в нього докази, суд вважає необхідним розглянути дану справу на підставі наявних доказів в загальному порядку за відсутності сторони відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що з 18 серпня 2012 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 грудня 2021 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано За час шлюбу в спільну сумісну власність сторонами на підставі договору купівлі-продажу укладеного 22 грудня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Сорокою В.О. набуто квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з п. 11 вказаного договору, [PERSON] - дружина [PERSON] надала згоду на прибдання зазначеної квартирі. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №108751742 від 22 грудня 2017 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано 22 грудня 2017 року за [PERSON] . З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №331013615 вбачається, що станом на 03 травня 2023 року право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч. 1- 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень даних в п.п. 23, 30 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція Верховного Суду в постанові від 05 серпня 2020 року в справі №682/2493/16-ц). Посилання представника відповідача на те, що більшу частину коштів для придбання спірної квартири надав саме [PERSON] не спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в шлюбі. Відтак, по справі встановлено, що спірну квартиру придбано під час перебування сторін у шлюбі і для забезпечення потреб сім`ї, а тому в силу викладених вимог Закону вона вважається спільним сумісним майном подружжя. Спірне майно є неподільним і, враховуючи зміст позовних вимог, за кожною із сторін слід визнати право на рівну частку в ньому, залишивши таке майно в їх спільній власності. Та обставина, що відповідач працював в період з 2008 року по 2013 рік та отримав доходи в розмірі 660 828 грн. 40 коп. підставою для збільшення його частки в спільному сумісному майну згідно ч. 7 ст. 57. СК України бути не може, коли спірну квартиру придбано за час шлюбу сторін в 2017 році. Належні, достатні і допустимі докази того, що 2/3 частини квартири придбано за рахунок особистого внеску відповідача, в розумінні вимог ст. 57 СК України суду не надано. Сам лише заробіток відповідача до шлюбу (до 2012 року) цих обставин достатньо підтверджувати не може і достатньою підставою для збільшення частки відповідача при поділі спірної квартири згідно ч. 7 ст. 57 СК України не буде. При вирішенні спору суд, згідно роз`яснень даних в п. 25 Постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вважає необхідним визначити ідеальні частки подружжя в спільному майні, яке залишається в їх спільній частковій власності. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що незалежно від того, на кого з подружжя зареєстроване право власності на майно, придбана ними квартира, належать дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому за кожним із них слід визнати право власності на її частину. За таких обставин позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Крім того, представником позивачки представлено документальне підтвердження понесених судових витрат, які згідно ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved