Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

02 грудня 2022 року позивач ПАТ «Просто-страхування» звернувся до суду із даним позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про відшкодування шкоди в порядку регресу (а. с. 1-4, 60-64). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 22 грудня 2022 року вказано, що 16 серпня 2021 року позивачем з ПАТ «ЛІДАС» було укладено Поліс № ЕР205371747 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу «Renault PREMIUM», реєстраційний номер [NUMBER] . 28 липня 2022 року в м. Кам`янське на пр. Аношкіна відбулась дорожньо-транспортна пригода. Учасниками даної пригоду були: автомобіль «Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , та забезпечений транспортний засіб «Renault PREMIUM», реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував відповідач. стверджує, що 29 липня 2022 року до позивача із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку, звернулася [PERSON] . Розглянувши дану заяву, з`ясувалося, що транспортний засіб «Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] , було пошкоджено внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, а власнику заподіяно матеріальних збитків. При цьому, встановлено, що постановою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 30 серпня 2022 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 та 122-4 КУпАП. Відповідно до Звіту № АКО17-22 від 29 серпня 2022 року вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] , становить 28738 гривень 94 копійки. 12 вересня 2022 року позивачем прийняло рішення про визнання дорожньо-транспортної пригоди від 28 липня 2022 року страховим випадком, про що було складено страховий акт № 160779. Відповідно до платіжного доручення № 11420 від 12 вересня 2022 року позивачем виплачено [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 28 738 гривень 94 копійки. Разом з цим, зазначає, що оскільки відповідач після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, то відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема підпункту 38.1.1. пункту 38.1, позивач має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Оскільки фактичні витрати АТ «Просто-страхування», пов`язані з цим страховим випадком, складають 28738 гривень 94 копійки, то позивач прохає стягнути з відповідача затрати по виплаті страхового відшкодування саме розмірі 28738 гривень 94 копійки, разом із витратами на сплату судового збору у сумі 2481 гривня та правову допомогу у сумі 6000 гривень. Ухвалою суду від 09 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 58). 05 січня 2023 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 09 грудня 2022 року, позивачем усунуто (а. с. 60-64). Ухвалою суду від 10 січня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без виклику сторін (а. с. 66), яка надіслана відповідачу 13 січня 2023 року за вихідним № 1298/23-вих/2/204/884/23 (а. с. 68) та, ним отримана 07 березня 2023 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 79). 14 березня 2023 року на адресу суду надійшов відзив позивача на позовну заяву (а. с. 69-72), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що у даному випадку з його боку наявні порушення п. 13.1. ПДР, однак постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 серпня 2022 року залишено поза увагою відсутність у нього технічної можливості уникнути ДТП у зв`язку із непереборною силою. Також вважає, що судом при прийнятті рішенні залишено поза увагою чи дотриманий факт паркування транспортного засобу з боку потерпілого. Разом з тим, зазначає, що в його діях був відсутній умисел при скоєнні ДТП. Крім того, його похилий вік, габарити його вантажного транспортного засобу та незначні пошкодження транспортного засобу потерпілого підтверджують відсутність у нього умислу на залишення місця ДТП, оскільки він не бачив ДТП, що підтверджується його поясненням, копія якого міститься в матеріалах позовної заяви. Вважає, що дані обставини можуть бути враховані судом. Крім того, вважає, що з урахуванням даних обставин та, враховуючи його матеріальний стан, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди. Щодо відшкодування судових витрат та витрат на правничу допомогу зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, а кількість часу витраченого на надання правової допомоги позивачу необґрунтованою. Вказує, що надані позивачем документи на підтвердження понесених витрат на правову допомогу не можуть бути прийняті судом в якості доказів, оскільки відповідно до п. 7.1. договору № 1 від 02 січня 2020 року строк дії зазначеного договору закінчився 31 грудня 2020 pоку. Крім того, зазначає, що у платіжному дорученні про оплату юридичних послуг № 12238 від 03 жовтня 2022 року позивачем в призначенні платежу зазначено «оплата юридичних послуг відповідно до договору № 1 від 02.01.2020 р., згідно рахунку №14 від 03.10.2022 р. без ПДВ». При цьому, акт передачі-приймання виконаних робіт датований 28 жовтня 2022 року, тобто після оплати послуг. Вказує на те, що в матеріалах справи відсутній рахунок №14 від 03 жовтня 2022 року, а тому вважає, що позивачем не доведено витрати з правничої допомоги в рамках позовної заяви. Прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Станом на дату розгляду справи відповідь на відзив позивачем до суду не подано. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Приписами ч. 8 ст. 279 ЦПК України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 серпня 2022 року (у справі 208/3953/22), відповідача визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 124, 122-4 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постанова набрала законної сили 09 вересня 2022 року (а. с. 13-14). Із вказаної постанови вбачається, що 28 липня 2022 року о 11 годині 20 хвилин, водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Renault PREMIUM», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по пр. Аношкіна, 72 у м. Кам`янському, під час об`їзду автомобіля «Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] , не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечного інтервалу, що призвело до зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження із матеріальними збитками. Скоївши зіткнення з автомобілем «Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , залишив місце скоєння ДТП та поїхав. У судовому засіданні [PERSON] визнав свою провину у скоєнні ДТП. Щодо залишення місця ДТП пояснив, що він взагалі не відчув удар, тому поїхав у своїх справах. Після того, як йому зателефонували працівники поліції, він оглянув свій автомобіль, побачив на ньому пошкодження та зрозумів, що сталася ДТП. Не вважає, що є винним в залишенні місця ДТП, оскільки аби він відчув удар та зрозумів, що скоїв ДТП, не залишав би місце скоєння, а оскільки нічого не відчув, то поїхав. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Renault PREMIUM», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] зареєстрована в ПАТ «Просто-страхування», за страховим полісом №ЕР-205371747 (а. с. 5). Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] зареєстрована в ТДВ «СК «Кредо», за страховим полісом ЕР-209008978 (а. с. 6). 29 липня 2022 року потерпіла [PERSON] з метою компенсації спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків звернувся до позивача з відповідною заявою та повідомленням про ДТП (а. с. 6-7). Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Аварком Консалтинг» [PERSON] на підставі заяви від 12 серпня 2022 року складено звіт № АК017-22 про визначення вартості відновлювального ремонту без урахування та з урахуванням зазначення коефіцієнту фізичного зносу КТЗ автомобіля Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 15-37), відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні складає 28738 гривень 94 копійки. 12 вересня 2022 року позивачем складено страховий акт № 160779 (а. с. 38), за яким прийнято рішення про те, що потерпілій транспортного засобу Mazda 3», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] підлягає виплаті страхове відшкодування у розмірі 28738 гривень 94 копійки. 12 вересня 2022 року позивачем перераховано потерпілій [PERSON] суму страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням № 11420 від 12 вересня 2022 року (а. с. 39). 21 вересня 2022 року позивач звернувся із регресною вимогою № 04-1483 до [PERSON] про компенсацію понесених ПАТ «Просто-страхування» витрат на відшкодування завданих ним збитків (а. с. 40). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей. Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як було встановлено судом, постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 серпня 2022 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 та 122-4 КУпАП. Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Таким чином, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Такий висновок викладений у постанові Верховного суду від 24 червня 2020 року у справі № 6040/14169/17. Відтак, в силу вказаних норм закону, на таку особу покладається обов`язок відшкодувати завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду. Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обов`язок власників транспортних засобів застрахувати цивільно-правову відповідальність водіїв, які керують застрахованим транспортним засобом. Так, з матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «Просто-страхування», за страховим полісом №ЕР-205371747 (а. с. 5). Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Приписами п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 29 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Згідно з вимогами пп. 38.2.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди (а). При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Разом з цим, при оцінці обставин справи необхідно виходити з того, що якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідач постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 серпня 2022 року (у справі 208/3953/22) визначний винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди та залишення місця дорожньо-транспортної пригоди після її вчинення, постанова ним не оскаржене в апеляційному порядку, набрала законної сили 09 вересня 2022 року, тому завдану шкоду потерпілому відшкодовано ПАТ «Просто-страхування», суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в порядку регресу відповідних документально підтверджених витрат, пов`язаних із виплатою страхового відшкодування у розмірі 28738 гривень 94 копійки. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Судом встановлено, що позивачу правничу допомогу у вказаній справі надавало Адвокатське бюро «Синюк та партнери», в особі адвокатка Синюка С.Л., що діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 6423/10 від 15 лютого 2018 року, виданого рішенням Ради адвокатів Київської області № 55 від 15 лютого 2018 року (а. с. 42), на підставі договору про надання правової допомоги № 1 від 01 січня 2020 року (а. с. 46-49). Відповідач у відзиві зазначає про те, що строк дії вищевказаного договору закінчився 31 грудня 2020 року , а тому позивачем не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами витрати позивача на правову допомогу. Суд зазначає, що вказані доводи відповідача є необґрунтованими та такими, що спростовані матеріалами справи. Так, зокрема, вимогами 7.1 вищевказаного договору визначено, що він набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2020 року (а. с. 48), але після закінчення строку дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається поновленим на невизначений строк (п. 7.9 вказаного договору). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Так, позивачем за професійні правові послуги за договором від 02 січня 2020 року № 1, відповідно до реєстру справ (а. с. 50), в тому числі й за позовом до [PERSON] (6000 гривень), сплачено 90000 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 03 жовтня 2022 року № 12238 (а. с. 52). Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. На підтвердження наданих послуг з правової допомоги позивачем надано суду опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, у зв`язку з наданням правової допомоги за договором № 1 від 02 січня 2020 року (а. с. 53) на загальну суму 6000 гривень. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи, те що справа розглядалася судом в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, приймаючи до уваги обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням того, що позов, задоволено в повному обсязі, суд доходить висновку, що факт понесення витрат на правничу допомогу у заявленому позивачкою розмірі не доведено, тому суд доходить висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу у сумі 4000 гривень. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved