Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» - Гребенюк О.С., який діє на підставі довіреності №2043-К-Н-О від 10.08.2022р., - звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 07.07.2011р. в розмірі 79424,27 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що відповідачка порушила умови користування кредитними коштами, наданими їй у вигляді кредитної лінії до банківської платіжної картки, оскільки допустила прострочення повернення кредитних коштів, внаслідок чого за нею утворилась заборгованість, яка станом на 11.07.2022р. складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 63890,79 грн. та відсотками за користування кредитом в розмірі 15533,48 грн. Відповідачка заперечила проти позову в повному обсязі та у письмовому відзиві просила відмовити в позові. В обґрунтування своєї позиції у відзиві зазначено, що відповідачка кредитних коштів не отримувала, а кошти з її рахунку були зняті невстановленою особою, внаслідок чого на теперішній час здійснюється досудове розслідування за фактом заволодіння шахрайським способом коштами з банківського рахунку відповідачки. Оскільки відповідачка не отримувала кредитних коштів, то на неї не може бути покладено обов`язок повертати такі кошти. 07.09.2022р. судом відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 05.10.2022р. від представника відповідачки - адвокат Стащук В.А., який діє на підставі ордеру серії АО №1016214 від 28.09.2022р., - на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову. По обставинам події використання кредитних коштів у відзиві зазначено наступне: 01.10.2021р. о 13 год. 52 хв. на мобільний номер телефону відповідачки ( [NUMBER] ) надійшов виклик з невідомого номеру ( [NUMBER] ), який захисна функція телефону відповідачки автоматично визначила, як «можливо, номер шахрая». На виклик відповідачка не відповіла. Пізніше о 14 год. 45 хв. відповідачка увійшла в листування «ПриватБанк» в смс та виявила, що о 14 год. 00 хв. їй надійшло смс-повідомлення з текстом «пароль входу: 253. Не передавайте цей пароль нікому». Натомість відповідачка стверджує, що не робила ніяких операцій в особистому кабінеті «Приват24». О 14 год. 47 хв. вона намагалась увійти до особистого кабінету «Приват24» за своїм фінансовим номером мобільного телефону, але не змогла цього зробити з причини неправильного введення паролю для входу. Після цього на її мобільний номер телефону надійшов виклик з номеру [NUMBER] за яким ймовірно бот «ПриватБанку» сказав, що у зв`язку з неправильним введенням паролю заблоковано аккаунт і якщо необхідно відновити пароль, то потрібно натиснути 1, що відповідачка і зробила. В подальшому відповідачка змінила пароль доступу до «Приват24» та увійшовши до особистого кабінету побачила, що усі кошти, які знаходились на рахунках, а саме на двох картках « [NUMBER] » та « [NUMBER] » в загальній сумі близько 71300 грн., знаходяться на місці. Далі близько 15 год. 50 хв. відповідачка спробувала знову зайти до особистого кабінету «Приват24», але ситуація з неправильним введенням паролю та його подальшою зміною повторилась. Після чого відповідачці на телефон надійшов виклик з раніше їй невідомого номера телефону з написом «ПриватБанк», але відповісти на виклик вона не змогла. Після того, як виклик завершився, в додатку «Приват24» було вказано, що у зв`язку з тим, що виклик не було прийнято, то їй буде надіслано смс, але на її номер телефону смс не надійшло, після чого вона набрала гарячу лінію «ПриватБанку» за номером 3700, але виклик не було здійснено у зв`язку з тим що номер не зареєстрований у мережі. Після цього відповідачка перезавантажила мобільний телефон, але нічого не змінилось. О 16 год. 05 хв. вона з мобільного телефону чоловіка набирала помер гарячої лінії «ПриватБанку» за номером 3700 , після чого виклик вибився. Після цього на мобільний телефон чоловіка перетелефонував мобільний номер телефону [NUMBER] та на протязі 13 хвилин відповідачка чекала з`єднання з оператором «ПриватБанку», але його не відбулось. Далі відповідачка разом з чоловіком поїхали до відділення «ПриватБанку» де о 16 год. 48 хв. співробітник «ПриватБанку» здійснив вхід до її особистого кабінету та повідомив що коштів, які знаходились у неї на вище вказаних картках на даний момент немає. Після цього оператор запитав у відповідачки чи поповнювала вона сьогодні рахунок свого мобільного телефону, який був на той момент фінансовим номером в «ПриватБанку», на що вона відповіла, що ніяких коштів 01.10.2021р. не переводила та рахунків мобільного телефону не поповнювала. Після цього оператор заблокував її рахунки та вхід до «Приват24» та відібрав у неї заяву про вчинення шахрайських дій по її рахункам та сформував заявку на повернення коштів. 04.10.2021р. відповідачка звернулась до відділення «ПриватБанк», де їй створили нову банківську картку. Попередні банківські картки, а саме кредитна карта « [NUMBER] » та карта-ключ для бізнесу « [NUMBER] » були закріплені за банківським рахунком [NUMBER] . 06.10.2021р. відповідачка у додатку «Приват24» помітила в розділі «Архів довідок» невідому їй довідку від 01.10.2021р. про створення якої їй нічого невідомо та в якій вказані всі її персональні дані. 07.10.2021р. вона звернулась у відділення «ПриватБанк», де показала співробітнику банку таку довідку. В свою чергу, співробітник повідомив відповідачку, що дану довідку могла створити особа, яка на той момент шахрайським способом перерахувала грошові кошти. Потім співробітник запропонував їй замовити послугу, щоб перервати кредитну історію. Після чого через додаток «Приват24» відповідачка замовила кредитну історію та переглянувши такий звіт виявила п`ять відкритих фінансових зобов`язань по оформленню мікрокредитів у постачальників фінансових послуг, що були оформлені на її ім`я 01.10.2021р. 08.10.2021р. відповідачка звернулась до правоохоронних органів з заявою про викрадення грошових коштів, внаслідок чого було розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження №120212553300001786. Отже оскільки грошові кошти з банківських рахунків відповідачки були використанні невідомими особами шляхом вчинення шахрайських дій, то відповідачка просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 24.10.2022р. від представника позивача - Меркулова В.В., яка діє на підставі довіреності №2982-К-Н-О від 30.07.2020, - на адресу суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив вказується, що 01.10.2021р. переказ коштів з картки відповідачки був здійснений шляхом створення платежів в системі дистанційного обслуговування клієнтів інтернет-банкінгу Приват24. Вхід до сервісу Приват24 був здійснений під авторизацією відповідачки. При такій процедурі клієнт вводить ім`я користувача і пароль, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого банк створює переказ коштів. Відповідні дії можливо здійснити лише за допомогою використання фінансового номеру телефону та іншої особистої інформації відповідачки. Оскільки відповідачка не забезпечила збереження конфіденційної інформації, за допомогою якої було здійснено використання коштів з її банківських карток, то вона має відповідати за грошовими зобов`язаннями з повернення відповідних коштів на користь банку. В судове засідання представник позивача не з`явився, проте до позову додано клопотання представника про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що вона не користувалась кредитними коштами і не здійснювала ніяких платежів 01.10.2021р. Стверджує, що кошти з її банківських рахунків були зняті шахраями, які невідомим способом зробили дублікат її мобільного телефонного номеру та з його використанням зробили відповідні операції через додаток «Приват24». Зауважила, що кошти використані для оплати послуг у м. Києві, а вона в цей час перебувала в м. Черкаси. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вона не брала кредитних коштів. Представник відповідачки - адвокат Стащук В.А. - в судовому засіданні пояснив, що на теперішній час здійснюється досудове розслідування під час якого встановлено, що невідомі особи здійснили викрадення грошових коштів з банківського рахунку відповідачки, а відтак відповідачка не має кредитних зобов`язань перед банком. Просив відмовити у позові в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 07.07.2011р. відповідачкою підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку /а.с. 38/. На підставі такої заява відповідачка мала у користуванні кредитні картки № [NUMBER] , що видана 09.10.2017р. із строком дії до жовтня 2021 року (карта «Універсальна»), № [NUMBER] , що видана 12.08.2019р. із строком дії до січня 2023 року (карта «Універсальна GOLD»), а також № [NUMBER] , що видана 04.10.2021р. із строком дії до грудня 2025 року (карта «Універсальна GOLD») із встановленим кредитним лімітом. З 18.12.2020р. відповідачці був встановлений кредитний ліміт в розмірі 75 000 грн. Зазначені обставини підтверджуються відповідними довідками АТ КБ «ПриватБанк» /а.с. 36, 37/. Згідно виписки руху коштів по картковим рахункам відповідачки у АТ КБ «ПриватБанк» станом на 12.07.2022р., починаючи з 21.08.2019р. відповідачка активно користувалась коштами кредитної лінії для здійснення банківських операцій, про що свідчать видаткові операції по картковому рахунку. Згідно виписки з карткового рахунку відповідачки у АТ КБ «ПриватБанк» за період 07.07.2011-12.07.2022 відповідачкою було внесено на картковий рахунок 1 530 398,53 грн., а витрачено з такого рахунку - 1 609 822,80 грн. 01.10.2021р. за кредитною карткою № [NUMBER] зафіксовано дев`ять видаткових операцій за рахунок кредитних коштів з оплати послуг «Розваги: SPLATA, KYIV» на загальну суму 70 982,99 грн., одна видаткова операція з поповнення рахунку номеру мобільного телефону відповідачки на суму 205,03 грн., що підтверджується випискою про рух коштів /а.с. 18/. 07.10.2021р. відповідачка звернулась до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області з заявою, в якій повідомила, що 01.10.2021р. в період часу з 14 год. до 17 год. невстановлена особа викрала грошові кошти з її банківського рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» шляхом оплати придбання товарів та послуг. На підставі такої заяви 08.10.2021р. було розпочате досудове розслідування по кримінальному провадженню №12021255330001786 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, що підтверджується витягом з ЄДРДР /а.с. 100/. 22.10.2021р. відповідачка подала до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області заяву про залучення її до кримінального провадження в якості потерпілої /а.с. 116/. Згідно листа від 30.05.2023р. за підписом старшого дізнавача сектору дізнання Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області Коломієць В.Ю. проведеним досудовим розслідуванням по кримінальному провадженню №12021255330001786 встановлено, що невстановлена особа заволоділа з банківського рахунку коштами потерпілої [PERSON] в розмірі близько 71000 грн. На теперішній час досудове розслідування не закінчене /а.с. 205/. Починаючи з 23.10.2021р. на картковий кредитний рахунок відповідачки не вносилось достатньо грошових коштів для повного погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту, у зв`язку з чим з 01.12.2021р. банком щомісячно регулярно списувались з карткового рахунку відсотки за користування кредитними коштами, внаслідок чого станом на 12.07.2022р. загальна сума списаних у такий спосіб коштів склала 15533,48 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 12.07.2022р. за відповідачкою обліковується заборгованість, яка складається з тіла кредиту в розмірі 63 890,79 грн. та відсотків за користування кредитними коштами в сумі 15533,48 грн. /а.с.11-17/. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не погоджується повернути заборгованість, обчислену позивачем, то останній звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо обов`язку з виконання кредитних зобов`язань, який регулюється умовами укладеного договору та Цивільного кодексу України (далі -ЦК). Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Статтею 1073 ЦК передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 1 Закону України від 05.04.2001р. №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №2346) платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. За змістом статті 14 Закону №2346 користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Частиною 37.2 статті 37 Закону №2346 встановлено, що у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Згідно з п. 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (далі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014р. №705 (в редакції Положення на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу. Відповідно до п. 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу, забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно п. 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Відповідно до п. 6 розділу VI Положення користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Пунктами 7 та 8 розділу VI Положення визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до п. 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Згідно п. 10 розділу VI Положення банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян». Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону №2346. Аналіз вказаних положень актів цивільного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу. Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу. Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки. При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції. Таким чином, наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23.01.2020р. у справі №179/1688/17, від 17.06.2021р. у справі № 759/4025/19, від 03.10.2022р. у справі № 387/746/18. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що переказ грошових коштів з карткового рахунку відповідачки відбувся шляхом використання її номеру мобільного телефону, який визначений нею як фінансовий у АТ КБ «ПриватБанк», та з використанням функціональних можливостей сервісу Приват24. При цьому сама відповідачка підтверджує, що після надходження на її мобільний номер телефону виклику від підозрілого номеру, що позначився як «можливо номер шахрая», вона виявила повідомлення від банку про спроби зміни паролю доступу до її особистого кабінету у Приват24 та надходження їй повідомлення з одноразовим кодом доступу, тобто нею були виявлені підозрілі дії, яких вона не вчиняла. Натомість відповідачка не вжила заходів із блокування доступу до сервісу Приват24, а навпаки прослідувала за наданими їй повідомленнями та голосовими командами з невідомого номеру [NUMBER] , як вона сама зазначає «ймовірно боту «ПриватБанку», внаслідок чого нею були вчинені дії по зміні паролю. Через годину нею було виявлено проблеми доступу до особистого кабінету сервісу Приват24 через неправильність введення паролю, що обумовило її звернення до відділення банку. Аналіз зазначених обставин свідчить, що відповідачка не проявила належної уваги та обережності, з точки зору добросовісної та обачливої поведінки, і не вжила своєчасних, належних і достатніх заходів для забезпечення безпеки доступу до її особистого кабінету у сервісі Приват24, оскільки виявивши підозрілі події (несанкціонована зміна паролю сервісу Приват24; повідомлення про одноразовий пароль для входу; сумнівний вхідний виклик) не вжила заходів для обмеження використання її телефонного номеру у АТ КБ «ПриватБанк» та допустила дії по зміні паролю доступу, чим сприяла несанкціонованому доступу до сервісу керування її особистим кабінетом у сервісі Приват24. Стверджуючи про відсутність надання підтвердження на здійснення видаткових банківських операцій, що мали місце 01.10.2021р., відповідачка посилається на те, що невідомі особи використали дублікат її номеру мобільного телефону, здійснюючи видаткові операції з м. Києва, тоді як вона знаходилась в м. Черкаси. В цьому контексті суд звертає увагу, що за змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України стороною відповідача не надано суду доказів на підтвердження припущення відповідачки про створення та використання дублікату її номеру мобільного телефону за допомогою якого було здійснено доступу до сервісу Приват24. Не надано стороною відповідача і доказів на підтвердження інформації оператора мобільного зв`язку щодо текстових повідомлень та вхідних/вихідних викликів по номеру мобільного телефону, що перебував у користуванні відповідачки, як фінансовий номер у АТ КБ «ПриватБанк». В цьому контексті суд звертає увагу, що згідно виписки про рух коштів по банківському рахунку відповідачки перед тим, як були здійснені оспорювані відповідачкою видаткові операції по оплаті послуг «Розваги: SPLATA, KYIV», з банківського рахунку було здійснено поповнення рахунку оператора мобільного зв`язку за номером мобільного телефону, що перебував у користуванні відповідачки. Поповнення рахунку абонента мобільного зв`язку супроводжується надходженням відповідного текстового повідомлення оператора мобільного зв`язку на номер телефону абонента. Інформація щодо отримання такого повідомлення дає змогу з`ясувати наявність можливості у відповідачки довідатись про несанкціонований доступ до її телефонного номеру. Проте, суду не надано будь-яких доказів стосовно обставин, що 01.10.2021р. мало місце використання мобільного номеру телефону відповідачки з різних технічних пристроїв, що підтримують функцію мобільного зв`язку, та з різних місць дислокації. Не надано суду і будь-яких доказів на підтвердження того, що доступ до сервісу керування банківським рахунком відповідачки був здійснений з м. Києва, а відповідачка в цей момент знаходилась в м. Черкаси. Отже, суд приходить до висновку, що доступ до сервісу керування банківським рахунком відповідачки у АТ КБ «ПриватБанк» відбувся з використанням її персональних ідентифікаційних даних та з використанням належного їй телефонного номеру мобільного зв`язку внаслідок того, що вона не проявила належної уваги та обережності і не вжила своєчасних, належних і достатніх заходів для обмеження доступу до її особистого кабінету у сервісі Приват24, а відтак вона не звільняється від цивільно-правової відповідальності за зобов`язанням із повернення кредитних коштів банку, що були зняті з її банківського рахунку до здійснення нею повідомлення банку про сумнівні операції. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17.07.2019р. у справі №564/678/15-ц, від 18.09.2019р. у справі №564/2153/16-ц, від 10.04.2019р. у справі №524/3979/16-ц. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 599 ЦК передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що позивачем було надано відповідачці право скористатись кредитними коштами, задля чого їй було відкрито кредитний ліміт по її картковому рахунку. Безпека дистанційного доступу до таких коштів забезпечувалась шляхом введення ОТП-паролю та ПІН-коду, які мали бути відомі тільки відповідачці. Натомість, відповідачкою не було забезпечено схоронності таємниці таких кодів доступу від сторонніх осіб, внаслідок чого такі особи заволоділи кредитними коштами відповідачки. Отже, в даному випадку відсутність волевиявлення відповідачки на використання кредитних коштів не звільняє її від обов`язку повернути такі кошти на користь банку. Та обставина, що кредитними коштами скористалась інша особа свідчить про завдання шкоди відповідачці саме такою особою, а не банком. Разом з тим, надаючи оцінку обґрунтованості позовним вимогам в частині розміру грошового зобов`язання відповідачки перед позивачем суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК). Згідно ч. 1, 2 ст. 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. По обставинах спірних правовідносин судом встановлено, що 07.07.2011р. між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір (без номера) шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В даній заяві не зазначено про тип картки, яку бажала оформити відповідачка, не вказується розміру бажаного кредитного ліміту, а також не зазначено про ставки і тарифи банківських послуг. В подальшому відповідачці було встановлено кредитний ліміт, який з 18.12.2020р. складав 75 000 грн. Встановлення такого ліміту відповідає змісту заяви-анкети, підписаної відповідачкою 07.07.2011р. При цьому слід звернути увагу, що відповідачка активно використовувала кредитні кошти, оскільки здійснювала видаткові операції (оплата послуг та грошові перекази) за рахунок кредитних коштів, що підтверджується випискою по її банківському рахунку. Зазначене свідчить, що відповідачка своїми діями погодилась на отримання та користування кредитними коштами. В той же час, в анкеті-заяві відсутні умови договору про встановлення розміру процентної ставки проте зазначено, що відповідачка згідна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась і погодилась з такими умовами. На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім анкети-заяви, АТ КБ «ПриватБанк» також надало Паспорт споживчого кредиту /а.с. 39-43/ та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» /а.с. 44/, виписку по особовому рахунку /а.с. 18-35/ та розрахунок заборгованості /а.с. 11-17/. Згідно з наданим банком розрахунком станом на 12.07.2022р. за відповідачкою обліковується заборгованість, яка складається з тіла кредиту в розмірі 63890,79 грн. та відсотків за користування кредитними коштами в сумі 15533,48 грн. Натомість, надаючи оцінку обґрунтованості дій банку в частині нарахування процентів слід звернути увагу, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17 відступлено від попередньої практики Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів». За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. В контексті обставин даної справи слід звернути увагу, що всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не надано доказів належного ознайомлення відповідачки з основними умовами кредитування - розмір процентної ставки, порядок погашення заборгованості (строки і розмір внесення платежів), відповідальність за порушення зобов`язань (неустойка). Посилання позивача на обізнаність відповідачки з умовами кредитування суд не приймає, оскільки суду не надано будь-якого письмового документу з підписом відповідачки про ознайомлення з конкретними тарифами на умовах яких відповідачці надавались кредитні кошти. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді наявність у кредитора права на самостійне списання грошових коштів і застосування процентної ставки. А відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом не підлягають задоволенню. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, то позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є правомірними. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що фактичний розмір заборгованості по тілу кредиту складає 63890,79 грн. і складається з видатків, що здійсненні по картковому рахунку відповідачки після 01.10.2021р. За таких обставин заявлені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 63 890,79 грн. є обґрунтованими та правомірними, оскільки саме ця сума коштів є тією, що була запозичена у банку, як кошти дозволеного кредитного ліміту, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2481 грн. /а.с. 1/. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 63890,79 грн., що складає 80,442% від загальної ціни позову, то на підставі ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України за рахунок відповідачки слід компенсувати позивачу суму коштів в розмірі 1995,76 грн. в якості відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial