Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту - позивач 2) звернулись до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у жовтні 2021 року, позивачі побачили в мережі Інтернет на загальнодоступному веб-сайті [INFO] , за адресою в мережі Інтернет [INFO] , статтю під назвою « [INFO]» від [INFO]. У статті було поширено неправдиву та недостовірну інформацію щодо позивачів [PERSON] та [PERSON] , яка принижує їх честь та гідність, порочить ділову репутацію, завдає суттєвої моральної шкоди. Кожне твердження, яке було розміщено у зазначеній статті щодо позивачів є таким, що не відповідає дійсності, тобто являється недостовірним. Так, в статті містяться наступні висловлювання, які повністю не відповідають дійсності: « В Мариуполе процветает квартирное мошенничество. Число пострадавших растет с каждым днем. Аферисты заманивают потенциальных жертв деньгами и оставляют их без жилья. Жадность не знает границ. Из квартир выгоняют не только алкоголиков и наивных пенсионеров, которые не сумели заплатить в срок. Под угрозой - каждый из нас. Как рассказала 0629 пострадавшая от аферы [PERSON] , в мае 2019 года она заняла у физического лица [PERSON] 5 тысяч гривен, а он - отобрал у нее трехкомнатную квартиру и выставил вместе с малолетней дочкой на улицу. После публикации статьи «[INFO]», в редакцию 0629 поступило множество звонков от пострадавших от деятельности [PERSON] . Несколько человек пришли в редакцию и рассказали свои истории. В частности, у жительницы [ADDRESS] [PERSON] за долг в размере 4 тысяч долларов он отбирает трехкомнатную квартиру. Женщина уже продала однокомнатную квартиру, чтобы расплатиться со [PERSON] , но все равно осталась ему должна. Он хочет забрать у нее все. Об этом пострадавшая рассказала журналисту. С аналогичной проблемой столкнулся мариуполец [PERSON] , который потерял двухкомнатную квартиру на [ADDRESS]. Его выселили оттуда с помощью угроз, а затем саму квартиру каким-то образом продали. « Они угрожали лишить жизни моих пожилых родителей, подсылали мужчину, который вскрывал дверь, - рассказал [PERSON]. - Да, я испугался и выехал. А сейчас там живут совершенно другие люди. Квартиру несколько раз продали». Пострадавшие признаются, что сами не поняли, как попались на удочку афериста. Они действительно в какой-то момент столкнулись с трудностями и заняли деньги. Но вместо процентов, которые они должны были платить в случае не вовремя возвращенного долга, их лишают жилья... [PERSON] и [PERSON] похожа на другие. Долг, документы, которые заставляли подписать не глядя, угрозы и выселение из трехкомнатной квартиры на [ADDRESS] . Но есть в ней существенное отличие - на этот раз на улице оказалась еще и несовершеннолетняя девочка. Схема махинации такова - сначала [PERSON] дали 5 тысяч гривен под залог квартиры (женщина даже не была ее собственницей, так как не вступила в наследство). Займ оформили нотариально. Услуги нотариуса стоили 3 тысячи гривен, еще 3 200 - проценты за пользование деньгами год. Женщина согласилась и поставила подпись под суммой долга 11 200 грн. Документы на квартиру у женщины забрали - якобы на хранение в сейф. Прямо на похоронах гражданского мужа к женщине подошли [PERSON] и неизвестный ей ранее [PERSON] . Они попросили [PERSON] поехать с ними и подписать документы. После этого ей сказали, что квартира больше ей не принадлежит. «С тех пор я жила в постоянном страхе. Сначала они угрожали убить меня, а затем мою дочь. Говорили, что знают, когда я работаю, знают, как моя дочь идет со школы...», - признается [PERSON] . Мариупольский адвокат [PERSON] считает, что дело можно выиграть, но для этого нужен хороший адвокат, который сможет во всем разобраться. «Вы понимаете, это такая коррупция, это такая схема, в которой участвует очень большое количество людей. Я уже несколько месяцев бьюсь за квартиру пенсионерки с Восточного, которая также взяла деньги в долг, и, как оказалось, должна отдать квартиру. Выиграть это дело очень тяжело», - сказал он. Бесплатный сыр существует только в мышеловке. Деньги под залог квартиры или авто - это самая настоящая мышеловка, которая оставила без жилья уже не одну семью в Мариуполе.». Зазначені вище формулювання містять недостовірні та перекручені твердження, які не відповідають дійсності та ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Враховуючи вище викладене позивачі, просили суд визнати відомості, викладені в статті, що розмішена за адресою в мережі [INFO] , під назвою « [INFO],- такими, що не відповідають дійсності та ганьблять честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] . Зобов`язати [PERSON] , [INFO] , наступного дня з набрання рішенням суду законної сили видалити статтю, що розміщена за адресою в мережі Інтернет [INFO] , під назвою « [INFO]. Зобов`язати [PERSON] , [INFO] , наступного дня з набрання рішенням суду законної сили опублікувати на інтернет- сайті [INFO] в розділі «Новини Маріуполя» текст рішення по справі, а також інформаційне повідомлення про спростування недостовірної інформації, опублікованої у статті під назвою « [INFO] » наступного тексту спростування: « [INFO] в оприлюдненій статті під назвою « [INFO] » зазначені недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що він шахрай, позбавляє людей житла, примушує підписувати документи правового значення, погрожує людям вбивством, а також відносно [PERSON] , а саме те, що він шахрай та погрожує людям вбивством. Приносимо свої вибачення [PERSON] та [PERSON] за опубліковану відносно них неправдиву та недостовірну інформацію.». Стягнути з [PERSON] , [INFO] , адреса місцезнаходженням майна: [ADDRESS], на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця реєстрації та проживання: [ADDRESS] , моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , адреса місцезнаходженням майна: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , адреса місця реєстрації та проживання: [ADDRESS] , моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., а також понесені судові витрати. Ухвалою від 29.11.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивачі та їх представники в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представників позивачів надійшли до суду заяви про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримали вповному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлені належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачі проти заочного розгляду справи не заперечували, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно положень абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Частиною 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» передбачено, що поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Так, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно вимог ст. 201 Цивільного кодексу України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Положеннями статті 299 ЦК України визначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Так, під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно положень ст. 297, 299 ЦК України, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі та ділової репутації. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12.11.2019 року у справі №904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в мережі Інтернет на загальнодоступному веб-сайті [INFO], за адресою в мережі Інтернет [INFO] , міститься стаття під назвою « [INFO] від [INFO]. Згідно ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачено, що власник веб-сайту - це особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Згідно Довідки з відомостями про власника веб-сайту ДП «Центр компетенції адресового простору мережі інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» №388/2021-Д від 03.11.2021 року, власником загальнодоступного веб-сайту [INFO] , в тому числі станом на 23.10.2020 року є реєстрант доменного імені [PERSON] ( [PERSON] ), адреса знаходження 38150, [ADDRESS] ( [ADDRESS] ), e-mail: [INFO] . Можливість використання довідки Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», як належний та допустимий доказ при встановленні власника веб-сайту не заперечувалась Верховним Судом і у постанові від 30.07.2019 у справі № 910/677/18-ц. Так за правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Аналізуючи зміст оскаржуваної статті, суд дійшов висновку про те, що інформація подана у статті у такому вигляді, що у читача складається негативне враження про те, що позивачі можуть бути причетні до вчинення злочинів та розробки злочинних схем. Крім того, інформація, зазначена в статті, висловлена у формі, яка принижує гідність, честь позивачів у спосіб висловлювання про існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження указане повідомлення не містить критики або оцінки дій, виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які належними доказами не підтверджені, а тому ця інформація є недостовірною, негативною і такою, що порушує особисті немайнові права позивачів. Отже, поширена відповідачем інформація у статті створює враження у пересічного громадянина про протиправну незаконну діяльність позивачів, що у свою чергу завдає шкоду не тільки честі та гідності останніх, а і їхній діловій репутації. При цьому, матеріали справи не містять доказів і того, що відносно позивачів існують відкриті кримінальні провадження, вироки суду тощо. Відповідачем доказів протилежного не надано. Крім того, суд вважає також, що відповідачем було поширено та розміщено недостовірну інформацію, яка знаходиться у вільному доступі в мережі Інтернет, доступна будь-яким третім особам. Враховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку, що інформація, яка поширена в мережі Інтернет на загальнодоступному веб-сайті [INFO] , за адресою в мережі Інтернет [INFO] , під назвою « [INFO] від [INFO], є недостовірною та такою, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію позивача 1 та позивача 2, порушує немайнові права останніх. Відтак позовні вимоги в частині визнання недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивачів інформацію, поширену відповідачем в мережі Інтернет на загальнодоступному веб-сайті [INFO] , за адресою в мережі Інтернет [INFO] , під назвою « [INFO] від [INFO], а також зобов`язання відповідача спростувати зазначену вище інформацію, яка була розповсюджена у той же спосіб, в який ними було її поширено, а саме розмістити інформацію на веб-сайті «[INFO]» в мережі Інтернет наступного дня, після набрання законної сили рішенням суду по даній справі, текс рішення із зазначенням, що розповсюджена інформація є недостовірною. Зобов`язати [PERSON] , [INFO] , наступного дня з набрання рішенням суду законної сили видалити статтю, що тозмішена за адресою в мережі Інтернет [INFO] , дід назвою « [INFO]. В частині визнання зобов`язання відповідача спростувати зазначену вище недостовірну та негативну інформацію, яка була розповсюджена, у той же спосіб, в який ними було поширено недостовірну та негативну інформацію, а саме розмістити інформацію на веб-сайті «[INFO]» в мережі Інтернет шляхом розміщення тексту судового рішення, а також інформаційне повідомлення про спростування недостовірної інформації, опублікованої у статті під назвою « [INFO] » наступного тексту спростування: « [INFO] в оприлюдненій статті під назвою « [INFO] » зазначені недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що він шахрай, позбавляє людей житла, примушує підписувати документи правового значення, погрожує людям вбивством, а також відносно [PERSON] , а саме те, що він шахрай та погрожує людям вбивством. Приносимо свої вибачення [PERSON] та [PERSON] за опубліковану відносно них неправдиву та недостовірну інформацію.», вимога задоволенню не підлягає, оскільки такий спосіб захисту не передбачений чинним законодавством. Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд зобов`язаний врахувати положення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 щодо характеру та обсягу немайнових втрат, засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак вимога в частині стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації у розмірі 50000,00 грн. задоволенню не підлягає, оскільки позивачами не надано до матеріалі справи жодного доказу, який би підтверджував завдання позивачам моральної шкоди відповідачем, а також не обґрунтовано належними та допустимими доказами розміру завданої моральної шкоди. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3178,00 грн, а також витрати на послугу по отриманню довідки про власника веб-сайту у розмірі 1800,000 грн. Виходячи з наведеного, на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3, 32, 34, 40, 68, 129 Конституції України, ст. 16, 200, 201, 277, 297, 299 ЦК України, ст. 14, 30 Закону України «Про інформацію»,

Outcome: partial