Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

[PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства "Платінум банк" про визнання припиненим кредитний договір, а зобов`язання виконаними. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 05 листопада 2015 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір № 200375151 за яким було надано позивачу кредит у розмірі 6 617 грн. 26 коп. Даний договір укладений у вигляді Заяви (оферти) та Умовами надання обслуговування кредитів. 28.07.2016 право вимоги за зазначеним договором було передано до Акціонерного товариства"Платінум Банк", внаслідок чого відбулося перекредитування за договором №200375151 від 05.11.2015 і з 28.07.2016 р. виник договір №3374/6887CLFKPT2 кредитором за яким став АТ "Платінум банк". Позивач зобов`язання перед Банком виконала, але довідки про припинення кредитного договору №3374/6887CLFKPT2 від 28.07.2016 не надійшло. З урахуванням наведеного обґрунтування просить суд визнати кредитний договір № 200375151 від 05.11.2015 припиненим, а зобов`язання по ньому виконаними. 13 грудня 2022 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва на виконання вимог ст.31 ЦПК України, передано справу для розгляду за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 відкрито провадження у справі та відповідно до вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності за наяними матеріалами. Заперечень щодо заочного розгляду справи від [PERSON] не надходило. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлявся належним чином Відзив у встановленому законом порядку подано не було. За таких обставин, зважаючи на положення ст. ст. 223,280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Судом встановлено, що 05 листопада 2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Банк Михайлівський" було укладено кредитний договір № 200375151 зу умовами якого позивачу надано кредит у розмірі 6 617 грн. 26 коп. Договір укладений у вигляді Заяви (оферти) та умовами надання обслуговування кредитів. Як свідчать матеріали справи, 28.07.2016 право вимоги за зазначеним договором було передано Акціонерному товариству"Платінум Банк", внаслідок чого відбулося перекредитування за договором №200375151 від 05.11.2015 та 28.07.2016 р. у позивача виникли зобов`язання за кредитним договором №3374/6887CLFKPT2 від 28.07.2016 кредитором за яким є Акціонерне товариство "Платінум банк". Позивач зазначає, що свої зобов`язання перед Банком виконала, що підтверджується відповідними квитанціями, копії яких долучено до матеріалів справи, проте довідку про припинення кредитного договору №3374/6887CLFKPT2 від 28.07.2016 банком не надіслано. Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21). Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено - звертаючись до суду з вимогою про визнання договору припиненим, позивач прагне досягнути юридичної визначеності, тобто прагне отримати підтвердження судом припинення прав кредитора на одержання плати від боржника. Проте у такому разі належним способом захисту є визнання відсутності права відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (пункт 59)). До подібних висновків щодо способу судового захисту в аналогічних спорах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, провадження № 14-143 цс 20. Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Отже, позовна вимога про визнання припиненим кредитного договору не може бути задоволена саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений законом. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи справа № 183/1983/19, виклавши їх у поставнові від 29.06.2022 р. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed