Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [NUMBER] військового представництва [INFO], в якому просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ №67 від 16 березня 2022 року начальника [NUMBER] військового представництва [INFO] про звільнення [PERSON] ; - поновити [PERSON] на посаді провідного інженера [NUMBER] військового представництва [INFO] з 16 березня 2022 року; - стягнути з [NUMBER] військового представництва [INFO] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу; - стягнути з [NUMBER] військового представництва [INFO] на користь [PERSON] судові витрати, які позивач очікує понести в зв`язку із розглядом справи. В обґрунтування позову позивач вказав, що він був прийнятий на посаду провідного інженера [NUMBER] Військового представництва [INFO] на умовах безстрокового трудового договору на підставі наказу відповідача №89 від 06 травня 2021 року. З 24 лютого 2022 року з підстав оголошення воєнного стану відповідно до указу Президента України від 24 лютого 2022 року його, як і інших цивільних співробітників, було переведено на дистанційний режим роботи. 16 березня 2022 року відповідач постановив наказ №67, яким звільнив [PERSON] з підстав п.2 ст.36 КЗпПУ. Про факт звільнення його повідомлено листом №1032/155, датованим 17 березня 2022 року, який був відправлений 27 квітня 2022 року та особисто отриманий позивачем 05 травня 2022 року. Позивач вважає зазначений наказ про звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він був звільнений з підстав п.2 ст.36 КЗпПУ, в той час як строкового трудового договору чи контракту з відповідачем в нього не було укладено взагалі. Він працював відповідно до п.1 ст.23 КЗпПУ на умовах безстрокового трудового договору, укладеного на невизначений строк. Інших підстав звільнення відповідач в оспорюваному наказі не зазначає. Крім того, в порушення вимог ст.47 КЗпПУ відповідач в день звільнення не вручив позивачу копію наказу про звільнення та трудову книжку та в порушення п.п.4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом №58 від 29 липня 1993 року, в день отримання - 17 травня 2022 року позивачем особисто під розписку примірнику наказу про звільнення та трудової книжки відповідач не видав новий наказ про звільнення із вказівкою дати звільнення 17 травня 2022 року та не провів виправлення попереднього запису про звільнення. Також відповідач не провів розрахунку з позивачем за час вимушеного прогулу через затримку видачі вказаних документів з вини відповідача, оскільки про звільнення позивач був повідомлений лише 05 травня 2022 року. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 травня 2022 року для розгляду визначено суддю Аксьонову Н.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2022 року вказану справу було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 19 серпня 2022 року представник відповідача - начальник 615 вйськвого предстарвництва [INFO] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . В обґрунтування заперечень проти позову вказав, що позивач є цивільною особою, який строково обіймав військову посаду (посаду військовослужбовця) провідного інженера [NUMBER] військового представництва [INFO] (ВОС-4610033), до комплектування цієї посади військовослужбовцем ЗСУ. Так, [PERSON] був належним чином та у повній мірі обізнаним про те, що між ним та [NUMBER] військовим представництвом [INFO] виникають виключно строкові трудові правовідносини. Зазначене підтверджується власноруч написаною позивачем заявою від 02 квітня 2021 року. Згідно із заявою від 02 квітня 2021 року позивач просив прийняти його на вакантну посаду провідного інженера [NUMBER] військового представництва [INFO] (посада військовослужбовця) ВОС-4610033, на період до призначення офіцера на цю посаду. При чому, згідно із заявою [PERSON] при призначенні на таку посаду офіцера зобов`язався її звільнити. Згідно наказу по стройовій частині №89 від 06.05.2021 року [PERSON] було прийнято на роботу та призначено з 06 травня 2021 року на вакантну посаду провідного інженера [NUMBER] військового представництва [INFO] (посада військовослужбовця, ВОС-4610033) до комплектування цієї посади військовослужбовцем. Наведене підтверджує факт того, що позивач перебував у строкових трудових відносинах із відповідачем, оскільки він виконував свої трудові функції як цивільна особа, яка призначена на військову посаду та міг перебувати на ній виключно до моменту комплектування такої військової посади військовослужбовцем Збройних Сил України. Крім того, з метою комплектування військових посад [NUMBER] військового представництва [INFO] військовослужбовця ЗСУ на посаду, яку обіймав позивач, 17 березня 2022 року був призначений військовослужбовець ЗСУ, що підтверджується наказом по стройовій частині №38 від 17.03.2022 року. Щодо твердження позивача про порушення відповідачем вимог ст.47 КЗпПУ зазначив, що законодавець передбачає відповідальність роботодавця, за затримку видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення та/або за затримку видачі трудової книжки, лише у випадку якщо така затримка була зумовлена винними діями (бездіяльністю) роботодавця. Однак, відповідач зазначив, що затримка видачі копії наказу та трудової книжки позивача була обумовлена обставинами непереборної сили, що виключає відповідальність відповідача за таку затримку, оскільки через активні та інтенсивні бойові дії на території Київської області, Державне підприємство «Антонов», на території якого розташоване [NUMBER] військове представництво [INFO], було піддане ракетно-артилерійським та бомбовим атакам ворога, у зв`язку з чим відповідач не міг виконати покладені на нього трудовим законодавством України обов`язки. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2022 року позивачу було продовжено процесуальний строк для подачі відповіді на відзив. Позивачем подано відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач для правильного застосування п.2 ст.36 КЗпПУ у спірних правовідносинах повинен був спочатку прийняти на посаду позивача військовослужбовця, а вже після цього звільняти позивача. Також представником позивача наголошено, що відповідач мав об`єктивну можливість вручити позивачу під розписку наказ про звільнення та провести з ним в цей день розрахунок, адже відповідно до відповіді АТ «Укрпошта» на адвокатський запит вбачається, що вже з 17 березня 2022 року більшість поштових відділень м. Києва працювали. До того ж, відповідач не інформував позивача про наявність вакантних посад, що відповідають його кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору. Тому позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У запереченнях щодо відповіді на відзив від 29 вересня 2022 року представник відповідача вказав, що наведені позивачем твердження щодо того, що відповідач повинен був спочатку прийняти на займану позивачем посаду військовослужбовця, а вже після цього звільняти позивача, - є хибним та нелогічним за своєю суттю, оскільки передбачають одночасне перебування декількох осіб (цивільної особи та військовослужбовця) на одній посаді, що не може бути реалізовано, крім випадків перебування особи, яка обіймає таку посаду, у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною. Тому у даній ситуації позивача було законно звільнено 16 березня 2022 року, оскільки на його військову посаду, яку він обіймав на умовах строкового договору як цивільна особа, 17 березня 2022 року був призначений військовослужбовець Збройних Сил України. При цьому у структурі відповідача були відсутні вакантні посади, які позивач міг би обіймати з огляду на його освіту та кваліфікацію. А тому у відповідача відсутній обов`язок, передбачений ст.23 КзПП України. Крім того, позивач не міг би бути призначений (переведений) н військову вакантну посаду у зв`язку з оголошенням в Україні режиму воєнного стану та відсутності у позивача статусу військовослужбовця ЗСУ. Також 22 березня 2022 року відповідачем було перераховано позивачу на його банківський рахунок нараховані йому виплати, тобто здійснено остаточний розрахунок з позивачем у відповідності до положень трудового законодавства. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року замінено первісного відповідача - військове представництво [INFO] 615 на належного відповідача - Міністерство оборони України. 22 травня 2023 року представник відповідача [INFO] [PERSON]. подав відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позову вказав, що Міністерство оборони України вважає помилковим заміну відповідача Військове представництво Міністерство оборони України 615 на належного відповідача [INFO] оскільки [PERSON] не працював в апараті [INFO], трудових відносин з ним не існувало, відповідні накази не оформлювалися. Оскаржуваний наказ виданий начальником [NUMBER] Військового представництва МОУ, а тому саме він має бути належним відповідачем. Крім того, відповідно до наказу начальника 615 ВП МО України від 06 травня 2021 року №89 та заяви позивача він був прийнятий на вакантну посаду провідного інженера (посада військовослужбовця ВОС-4610033). В указаному наказі зазначено, що позивач приймається на вакантну військову посаду до укомплектування цієї посади військовослужбовцем Збройних Сил України. 24 лютого 2022 року розпочалась широкомасштабне вторгнення російської федерації проти України. У зв`язку з чим, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України було введено воєнний стан, який триває по сьогоднішній день. У цей же день, Указом Президента №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань було оголошено загальну мобілізацію. На виконання зазначеного 615 ВП МО України з 24 лютого 2022 року перейшло на штат воєнного часу та з метою комплектування військових посад [NUMBER] військового представництва [INFO] військовослужбовцями Збройних Сил України (як особами, які проходять військову службу за контрактом так і особами, за призовом, під час мобілізації, на особливий період). Наказом начальника 615 ВП МО України від 16 березня 2022 року №67, відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпПУ працівника Збройних Сил України [PERSON] було звільнено, а на посаду провідного інженера [NUMBER] військового представництва [INFO], ВОС-4610033, яку обіймав позивач, був призначений військовослужбовець Збройних Сил України майор [PERSON] (наказ начальника 615 ВП МО України від 17 березня 2022 року №68), прийнятий на військову службу за призовом під час мобілізації на період дії воєнного стану. Таким чином, позивача було звільнено у зв`язку з закінченням строків трудового договору, через призначення на посаду позивача військовослужбовця Збройних Сил України. Міністерство оборони України звертає увагу, що позивач був обізнаний, що призначається на вакантну військову посаду до укомплектування цієї посади військовослужбовцем Збройних Сил України, підтвердження цього є власноручно написана заява позивача від 02 квітня 2021 року про прийняття на роботу та наказ начальника 615 ВП МО України (по стройовій частині) №889 від 06 травня 2021 року. Щодо твердження позивача про порушення відповідачем вимог ст.47 КЗпПУ зазначив, що законодавець передбачає відповідальність роботодавця, за затримку видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення та/або за затримку видачі трудової книжки, лише у випадку якщо така затримка була зумовлена винними діями (бездіяльністю) роботодавця. Як вбачається з матеріалів справи 615 ВП МО України 16 березня 2022 року у телефонному режимі повідомило позивача про його звільнення. 17 березня 2022 року начальником 615 BII МО України було підготовлено лист №1032/155 від 17.03.2022 з повідомленням прибути позивачу до 615 ВПІ МО України для необхідності отримання трудової книжки під особистий підпис. Указаний лист був направлений позивачу засобами поштового зв?язку лише 27 квітня 2022 року, оскільки у період з кінця лютого 2022 року до середини квітня 2022 року на підступах до Києва точились активні бойові дії, через що поштові відділення у місті Київ не функціонували належним чином. Таким чином, затримка видачі копії наказу та трудової книжки позивача сталася не з вини відповідача та була обумовлена поважними причинами та наявністю непереборної сили, які не залежали від волі роботодаця, що виключає відповідальність відповідача за таку затримку. Позивач знав про своє звільнення з телефонної розмови, але не бажав прибути до роботодавця та отримати трудову книжку. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. З`ясувавши доводи та аргументи сторін, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на таке. Судом встановлено, що наказом начальника [NUMBER] військового представництва [INFO] (по стройовій частині) від 16 березня 2022 року №67 позивача звільнено із займаної посади відповідно до п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України (закінчення строкового трудового договору). Позивач звернувшись до суду з указаним позовом, вважає наказ про його звільнення незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він був звільнений з підстав п.2 ст.36 КЗпПУ, в той час як строкового трудового договору з відповідачем укладено не було. Позивач вважає, що відповідно до п.1 ст.23 КЗпПУ працював на умовах безстрокового трудового договору, укладеного на невизначений строк. Вирішуючи спір, що виник між сторонами суд дійшов таких висновків. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи (стаття 23 КЗпП України). Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. У нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. А саме: у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Тому настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку. Як встановлено судом відповідно до наказу начальника [NUMBER] військового представництва [INFO] (по стройовій частині) від 06 травня 2021 року №89 позивач був прийнятий на роботу та призначений на посаду провідного інженера [NUMBER] військового представництва [INFO] (посада військовослужбовця) до комплектування цієї посади військовослужбовцем у мирний час. Підставою прийняття вищевказаного наказу була заява позивача від 02 квітня 2021 року, у якій він просив прийняти його на вакантну посаду провідного інженера 615 ВП МО України 615 (посада військовослужбовця) на період до призначення офіцера на цю посаду. При призначенні офіцера на цю посаду, позивач зобов`язався її звільнити. Відповідно до ст.5 Закону України «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України. Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти. Частиною 4 статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено що окремі військові посади в мирний час можуть заміщатися (на умовах строкового трудового договору) цивільними особами в порядку, встановленому Міністерством оборони України. Порядок заміщення військових посад цивільними особами в Службі безпеки України та Службі зовнішньої розвідки України встановлюється їх керівниками. Порядок заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), затверджений наказом [INFO] №292 від 29 травня 2017 року, визначає правові та організаційні засади заміщення в мирний час окремих військових посад Збройних Сил України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору) (п. 1 розділу І Порядку). Пунктом 2 розділу І Порядку визначено, що у Збройних Силах України в мирний час можуть заміщатися цивільними особами окремі військові посади, які включені у Тимчасовий перелік військових посад Збройних Сил України, які в мирний час можуть заміщатися цивільними особами, у тому числі посади, укомплектовані військовослужбовцями-жінками, на період їх відпусток у зв`язку з вагітністю та пологами, а також посади, укомплектовані військовослужбовцями на період їх відпусток по догляду за дитиною. Виходячи з вимог п. 1 розділу II Порядку, заміщення окремих військових посад здійснюється на умовах строкового трудового договору, який укладається з працівником командирами (начальниками) військових частин, закладів, установ та організацій, у штатах яких перебувають посади, що можуть підлягати заміщенню. Отже, трудові відносини, які виникли між сторонами, мають строковий характер. Адже Порядок заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору) виключає можливість укладення безстрокових трудових договорів з цивільними особами. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан. Указом Президента №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань було оголошено загальну мобілізацію. Відповідно до абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань. З метою комплектування військових посад [NUMBER] військового представництва [INFO] військовослужбовцями Збройних Сил України, з урахуванням введення в країні військового стану, на посаду, яку обіймав позивач, наказом начальника [NUMBER] військового представництва [INFO] (по стройовій частині) від 17 березня 2022 року №68 призначено на посаду військовослужбовця Збройних Сил України - майора [PERSON] , провідного інженера [NUMBER] військового представництва [INFO] та з 17 березня 2022 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення. З наведеного вбачається виникнення умов для завершення строку дії трудового договору, укладеного до настання певної події, а саме до призначення офіцера на цю посаду. З огляду на статтю 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 77, 81 ЦПК України). Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому не було відомо про прийняття на роботу саме за строковим трудовим договором. Натомість із заяви позивача від 02 квітня 2021 року, вбачається, що він просив прийняти його на вакантну посаду провідного інженера 615 ВП МО України 615 (посада військовослужбовця) на період до призначення офіцера на цю посаду, при призначенні офіцера на цю посаду, позивач зобов`язався її звільнити. Враховуючи викладене, наказ №67 від 16 березня 2022 року начальника [NUMBER] військового представництва [INFO] про звільнення [PERSON] є законним, а тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Згідно зі ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки звільнення позивача [PERSON] , є законним, підстави для поновлення його на посаді, та відповідно для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно зі ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, власник або уповноважений ним орган, зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачу трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Отже, законодавець передбачає відповідальність роботодавця, за затримку видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення та/або за затримку видачу трудової книжки, лише у випадку якщо така затримка була зумовлена винними діями (бездіяльністю) роботодавця. Проте, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309 всю територію міста Києва було віднесено до переліку територій, на яких велися бойові дії, а саме з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року. Відповідно до листа ДП «Антонов» №402/6433-22 від 12 серпня 2022 року вбачається, що згідно повідомлення Державного концерну «Укроборонпром» від 14 червня 2022 року по державному підприємству «Антонов» було нанесено ракетно-бомбові удари, а саме по майданчику [ADDRESS] у період з 3 по 4 березня 2022 року, з 13 по 14 березня 2022 року, 18 березня 2022 року, з 21 по 23 березня 2022 року, 27 березня 2022 року. Вказані обставини свідчать про неможливість виконання відповідачем покладених на нього трудовим законодавством обов`язків щодо видачі копії наказу про звільнення та трудової книжки з причин, які не залежали від відповідача. А тому підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Щодо тверджень позивача, що відповідач згідно з ч.3 ст.23 КЗпП України як роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення, суд зазначає, що з урахуванням положення пункту 2 розділу І Порядку заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), навіть за наявності вакансій у [NUMBER] військовому представництві [INFO], що відповідають кваліфікації позивача та передбачають можливість укладення з ним строкового трудового договору, позивач як цивільна особа не зміг би замістити військову посаду з огляду на дію воєнного стану. Також суд не може погодитися із твердженням представника відповідача щодо того, що вимоги позивача повинні бути заявлені до начальника [NUMBER] військового представництва МОУ. Відповідно до частин 2-5 ст.95 ЦК України представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Довідкою №657/13 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій (ЄДРПОУ) від 09 квітня 2013 року визначено правовий статус 615 Військового представництва [INFO] - без права юридичної особи (відокремлений підрозділ), головне підприємство - Міністерство оборони України. На 615 ВП МО України поширюються права та обов?язки представництва державного замовника - [INFO], що визначені «Положенням про представництва державних замовників в оборонній сфері на підприємствах, в установах, і організаціях», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2009 №1107. Відповідно до ст.46, ч.1 ст.47 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Згідно ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Оскільки 615 Військове представництво [INFO] не є юридичною особою та є відокремленим підрозділом [INFO], належним відповідачем, на переконання суду, є саме Міністерство оборони України. Що стосується розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. З урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви, покладається на позивача.

Outcome: dismissed