Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

У липні 2022 року позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній у розмірі 47603,93 грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 85920,91грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 175268,48 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., всього 318793,32 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16 листопада 2018 року по 05 квітня 2022 року позивач працювала у відповідача на посаді фахівця по роботі з клієнтами відділу з продажу Департаменту рецептурних препаратів «Урологія». Відповідно до наказу відповідача про припинення трудового договору (контракту) №100 к/т від 05 квітня 2022 року позивач звільнена з посади за власним бажанням. Позивач працювала на відрядній формі оплати праці. До її посадових обов?язків входило зустріч з лікарями у відео форматі з використанням онлайн платформи Docassist та Zoom для обговорювання патології і доцільності використання препаратів, реалізацією яких займається відповідач. Щомісячна заробітна плата позивачу нараховувалася за формулою: вартість візиту (оцінка х коефіцієнт) х кількість візитів на день х кількість робочих днів у місяці. Візит - зустріч з лікарями у відео форматі з використанням онлайн платформи Docassist та Zoom для обговорювання патології і доцільності використання препаратів, реалізацією яких займається відповідач. Візит має не довільну структуру, а саме є розділи, яких треба дотримуватися ( актуалізація, презентація, угода). Оцінка виставляється регіональним менеджером при перевірці одного або двох візитів за минулий день. Кожний розділ має свої критерії оцінювання від 0 до 3. Максимальна кількість балів 9. Норма візитів, яка була офіційно заявлена власником і керівником відповідача [PERSON] на цикловому мітингу, що проходив у Києві 2-5 вересня 2021 року в Favjr Park Hotel становила 19 візитів на день. Фактична норма була більшою і в кожного представника з медичних питань залежала від кількості лікарів задіяних у відео візитах. Норма позивача була 23-25 залежно від місяця. Заробітна плата позивача за лютий 2022 року складає 54559,36 грн., виходячи з наступного розрахунку: в лютому 2022 року (з 01 по 23 лютого) було відпрацьовано 13 робочих днів, з 16 по 21 лютого позивач знаходився на лікарняному (6 днів), з 24 по 28 лютого був вимушений простій, у зв?язку з військовою агресією Російської Федерації. Позивач провела 11 днів по 23 візита в день (заробітна плата на день 4101,76 грн). З 16 по 21 лютого 2022 року позивач хворіла та знаходилася на лікарняному. Розмір допомоги по тимчасовій непрацездатності складає 11855,75 грн. Відповідач не повідомив позивача про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; про розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; про суму заробітної плати, що належить до виплати. В день звільнення відповідач не видав позивачу належно оформлену трудову книжку та не провів виплату всіх сум, що належать позивачу від відповідача. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В день звільнення відповідач не видав позивачу належно оформлену трудову книжку та не провів виплату всіх сум, що належать позивачу від відповідача Відповідно до наказу відповідача про припинення трудового договору (контракту) № 100 к/т від 05 квітня 2022 року відповідач вирішив виплатити позивачу компенсацію за 7 днів щорічної основної відпустки та компенсацію за 30 календарних днів невикористаної соціальної відпустки за 2019, 2020, 2022 роки. Згідно історії по картковому рахунку позивача № [NUMBER] [PERSON] , на який вона отримує заробітну плату, позивачу 05 квітня 2022 року виплачено, як вона зрозуміла, компенсацію за невикористані відпустки за 37 днів у розмірі 76495,89 грн. Позивач не згоден із зазначеним розміром компенсації. Позивач просила відповідача надати компенсацію за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за 2018 рік, так як вона цю відпустку не використала і компенсацію за невикористану відпустку не отримувала. Відповідач відмовив їй у зв?язку з тим, що у відповідача вона працює з 16 листопада 2018 року і компенсацію мало сплатити підприємство, на якому вона працювала раніше. Просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 47603,93 грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 85920, 91грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 175268,48 грн., моральну шкоду у розмірі 10000 грн., всього 318793,32 грн. Ухвалою судді від 12.07.2022 відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 23 серпня 2022 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що [PERSON] була прийнята роботу до ТОВ «УА «ПРО-ФАРМА» на посаду фахівця по роботі з клієнтами відділу з продажу Департаменту рецептурних препаратів «Урологія» відповідно до наказу №820-к/т від 15.11.2018 року по строковому трудовому договору з 16.11.2018 по 19.02.2019 року за основним місцем роботи з окладом 6100 (шість тисяч 100) грн. Оскільки після закінчення трудового договору трудові відносини фактично тривали та жодна із сторін не вимагала їх припинення, дія трудового договору була автоматично продовжена на невизначений строк (ст. 39-1 КзПП). Відповідно до Наказу №15-ОД від 31.05.2019 року з 01.06.2019 року внесено зміни у штатний розпис відділу з продажу Департаменту рецептурних препаратів «Урологія» перейменовано у відділ з продажів напряму «ГастроУроДерма» Департаменту з продажів напрямів «Ургент», «Дитинство», «ГастроУроДерма», встановлено оклад для фахівців по роботі з клієнтами - 6600 (шість тисяч шістсот) грн. Згідно Наказу №515-к/т від 01.07.2020 року позивачку переведено на посаду фахівця по роботі з клієнтами Офісу Слобожанського регіону. 04.04.2022 року від позивача надійшла заява про звільнення її з посади з 05.04.2022 року за власним бажанням у зв?язку зі зміною країни проживання. 05.04.2022 року позивача було звільнено за посади на підставі її заяви згідно з наказом №100/к/т від 05.04.2022 року. У день звільнення відповідачем було зроблено у трудову книжку позивачки відповідний запис про звільнення та проведено з нею повний розрахунок (платіжні доручення надаються в додатках до відзиву). Оскільки позивачка була відсутня на роботі у день звільнення трудова книжка зберігається на підприємстві на підставі її заяви від 04.04.2022 року. Заробітна плата нараховувалась позивачу виходячи зі встановленого окладу відповідно до кількості відпрацьованого часу. Для розрахунку заробітної плати позивачу відрядна форма оплати праці ніколи не застосувалась. Як вбачається з вищенаведених розрахунків заборгованість з заробітної плати за лютий 2022, березень 2022 року та квітень 2022 року у відповідача перед позивачем відсутня. Оплата праці була проведена в повному обсязі за відпрацьований час з урахуванням встановленого окладу. Позивачем були помилково враховані до розрахунку середнього заробітку не ті суми виплачених позивачу лікарняних у квітні 2021 року (1-5 квітня 2021 року) - 426,30 грн., червні 2021 року (10-14 червня 2021 року) - 9671,80 грн., серпні 2021 (6-10 серпня 2021 року) - 7079,40 грн., вересні 2021 (13-22 вересня 2021 року) - 20602,50 грн., листопаді 2021 (15-16 листопада 2021 року) 4276,76 грн. та вартість новорічного подарунку наданого в натуральній формі у грудні 2021 року - 750 грн. У відповідача відсутня заборгованість перед позивачем по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності позивача за період 16.02.2022 - 21.02.2022 року, а позовні вимоги в цій частині є надуманими та необгрунтованими. На дату звільнення 05.04.2022 року позивач мала 37 днів невикористаної відпустки (7 днів - щорічної відпустки та 30 днів додаткової соціальної відпустки за 2019,2020,2021роки). Відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100 розрахунок середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Позивачем безпідставно виключено з розрахунку середньої заробітної плати для компенсації відпустки виплати та робочі дні за лютий - березень 2022 року, оскільки за цей час заробіток за позивачем повністю зберігався. В останній робочий день (05.04.2022) позивачу було виплачено компенсацію за 37 календарних днів невикористаної відпустки з утриманням відповідних податків, виходячи з наступного розрахунку середньої заробітної плати: Позовні вимоги щодо виплати компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку за 2018 рік тривалістю 10 календарних днів вважають також необґрунтованими. Таким чином виплата компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки при звільненні є обов?язком, а не правом роботодавця. Отже при звільненні за попереднім місцем роботи ТОВ «БаДМ» у серпні 2018 року позивачу мала бути виплачена компенсація за всі невикористані дні додаткової соціальної відпустки, право на яку в неї виникло станом на 1 січня 2018 року. Тобто, спірні правовідносини щодо компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік виникли у позивачки з іншим (попереднім) роботодавцем. Як вбачається з пояснень самої позивачки, вона не зверталася до попереднього роботодавця за виплатою компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку за 2018 рік, оскільки їй були виплачені хороші «відступні», тобто фактично позивачка отримала таку компенсацію, але в іншій формі. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.04.2022 року по 04.07.2022 року є необґрунтованою, оскільки є похідною від вимог про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Позивачкою не надано належних доказів її моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, заподіяних відповідачем, а також доказів наявності завданої моральної шкоди, а тому вважають позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди не обґрунтованими. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно з наказом відповідача [PERSON] була прийнята роботу до ТОВ «УА «ПРО-ФАРМА» на посаду фахівця по роботі з клієнтами Відділу з продажу Департаменту рецептурних препаратів «Урологія» відповідно до наказу №820-к/т від 15.11.2018 року по строковому трудовому договору з 16.11.2018 по 19.02.2019 року за основним місцем роботи з окладом 6100 (шість тисяч 100) грн. (а.с.84). Згідно Наказу №515-к/т від 01.07.2020 року позивачку переведено на посаду фахівця по роботі з клієнтами Офісу Слобожанського регіону(а.с.93). 04.04.2022 року від позивача надійшла заява про звільнення її з посади з 05.04.2022 року за власним бажанням у зв?язку зі зміною країни проживання.(а.с.94). 05.04.2022 року позивача було звільнено за посади на підставі її заяви згідно з наказом №100/к/т від 05.04.2022 року (а.с.95). У день звільнення відповідачем було зроблено у трудову книжку позивачки відповідний запис про звільнення (а.с.25) та ознайомлено через «вайбер» (а.с.101). 21 лютого 2022 року проведено з нею повний розрахунок (платіжні доручення а.с. 102-115). Відповідно до витягів з наказів [PERSON] преміювали у лютому - березні(а.с.117-120). З приводу невиплати допомоги по тимчасовій непрацездатності судом встановлено наступне. Як вбачається з нарахуванню по лікарняному листу то [PERSON] роботодавцем було оплачено лікарняні за період 16.02.2022 - 21.02.2022 року, що склало 14\~461,62 грн. (а.с.121). Щодо компенсації за невикористані дні відпустки то відповідач виконав свої зобов`язання та виплатив компенсацію у сумі 82\~682,20 грн. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно положень статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19) зроблено висновок, що «згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум». Відповідно до статей 77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування та докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивач належними та допустимими доказами не довів факт несвоєчасного розрахунку при звільненні, відповідач у свою чергу надав суду докази, які свідчать про відсутність порушень трудових прав позивача. Оцінюючи доводи позивача про порушення строків виплати допомоги по тимчасовій втраті працездатності, суд виходить з наступного. Згідно пунктів 1, 2 частини 2 статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), застраховані особи зобов`язані: надавати страхувальнику, страховику достовірні документи, на підставі яких призначається матеріальне забезпечення та надаються соціальні послуги відповідно до цього Закону та своєчасно повідомляти страхувальника та страховика про обставини, що впливають на умови або зміни розміру матеріального забезпечення та соціальних послуг. Відповідно до частини 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 30 цього Закону, матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених законом, призначаються та надаються за основним місцем роботи (діяльності). Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації, до складу якої входять представники адміністрації підприємства, установи, організації та застрахованих осіб (виборних органів первинної профспілкової організації (профспілкового представника) або інших органів, які представляють інтереси застрахованих осіб), або фізичною особою - підприємцем, особою, яка провадить незалежну професійну діяльність. Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Відповідно до положень ч.1ст. 32 цього Закону - документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Відповідно до ст. 34 вказаного Закону, фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Страхувальник відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку. Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам. Страхові кошти, зараховані на окремий рахунок, не можуть бути спрямовані на задоволення вимог кредиторів, на стягнення на підставі виконавчих та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до закону. Виходячи з аналізу наведених правових норм, суд приходить до висновку, що віднесення допомоги по тимчасовій непрацездатності до виплат при звільненні, передбачених статтею 116 Кодексу законів про працю України, як-то стверджує позивач, не є вірним, оскільки дані виплати врегульовані спеціальним Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким чітко регламентована «незалежність» останніх від дати звільнення. Як встановлено судом, відповідач перерахував допомогу по тимчасовій непрацездатності на рахунок позивача наступного робочого дня після отримання коштів від Фонду соціального страхування України. Виходячи з вищевикладеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити, так як факт невиплати заробітної плати при звільненні позивачу судом не встановлено, суми належні до виплати сплачено відповідачем наступного дня після звільнення, а суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, які сплачені на рахунок позивача, до виплат при звільненні не віднесено, при цьому судом не встановлено і вини відповідача у несвоєчасній виплаті належних при звільненні сум у визначені ст. 116 КЗпП України строки, а тому і підстав вважати порушеними трудові права [PERSON] на час розгляду справи немає, а отже і підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України та покладення на відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні відсутні. Враховуючи, що вимога про стягнення моральної шкоди була похідною від вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, у задоволенні якої судом було відмовлено, а отже і вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід віднести за його рахунок. Відомостей про понесення сторонами інших судових витрат сторонами не надано.

Outcome: dismissed