Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У січні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Українське об`єднання закладів освіти» про поновлення строку звернення до суду, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки у розрахунку. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] вказує, що він на підставі строкового трудового договору прийнятий на посаду першого заступника голови Правління Центральної спілки споживчих товариств України «УКООПСПІЛКА» (нинішня назва ТОВ «Українське об`єднання закладів кооперативної освіти») (далі також - Спілка, Укоопспілка, Відповідач) відповідно до розпорядження від 24.02.2014 № 28-ОС-КУ, про що міститься відповідний запис в трудовій книжці позивача. 01.09.2020 постановою XXIX (позачергового) з`їзду Центральної спілки споживчих товариств України [PERSON] достроково звільнений з посади у зв`язку з припиненням повноважень ради Укоопспілки на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України - припинення повноважень посадових осіб. Проте, після звільнення [PERSON] не отримав вихідну допомогу, як це передбачено ст. 44 КЗпП України та повний розрахунок із заробітної плати. Таким чином, оскільки відповідач не виконує вказані зобов`язання в добровільному порядку, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 17.01.2023 вказану позовну заяву залишено без руху, та встановлено позивачу строк для надання квитанції про сплату судового збору на суму 4 442 грн. 43 коп. (а.с. 28). Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 10.02.2023 провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами позовного (спрощеного) провадження з повідомленням сторін, судове засідання призначено на 21.03.2023 (а.с. 34). 03.04.2023 від представника відповідача - Шапошнікової І.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що після звільнення позивача, а саме 03.09.2020, останній розпочав роботу в Укркоопспілці на аналогічній посаді, у зв`язку із чим підстави для виплати вихідної допомоги відсутні. Крім того, позивачем завищено суму середньоденної заробітної плати та, відповідно, в подальшому завищено суму середньомісячної заробітної плати, а також вихідної допомоги, яку позивач просить стягнути на його користь. Так, оскільки датою звільнення позивача є 02.09.2020, то затримка у розрахунку не може обчислюватися починаючи із 01.09.2020. При цьому, у розрахунку затримки виплати, позивач не наводить жодного обґрунтування визначеного ним періоду, який закінчився 01.12.2022, тобто фактично більше ніж через 2 роки з дня його звільнення ( а.с. 58-63). 20.04.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 103-106), в якому позивач зазначив, що 02.09.2020, у день його звільнення вихідна допомога, передбачена ст. 44 КЗпП України, позивачу не виплачена, що не заперечує відповідач. [PERSON] був обраний Членом Ради Укркоопспілки, членом Правління Укркоопспілки і першим заступником голови Правління Укркоопспілки 30.07.2013, тобто в день проведення Установчого з`їзду і створення Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств (Укркоопспілки). При цьому, за рішенням З`їзду голова Правління Укркоопспілки та його заступники працювали на безоплатній основі. З 03.09.2020 відповідно до постанови правління Укркоопспілки № 24-К від 02.09.2020 голову Правління і його заступників, у тому числі позивача, було переведено на платну основу. Таким чином, твердження відповідача, про те, що 03.09.2020 позивача прийнято на посаду першого заступника голови Правління Укркоопспілки є свідомим викривленням фактів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовну заяву, просив задовольнити з підстав в ній наведених. Представник відповідача Шапошнікова І.О. заперечила щодо задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі строкового трудового договору, прийнятий на посаду першого заступника голови Правління Центральної спілки споживчих товариств України «УКООПСПІЛКА» відповідно до розпорядження від 24.02.2014 № 28-ОС-КУ, про що міститься відповідний запис в трудовій книжці позивача (а.с. 67-71). 01.09.2020 [PERSON] достроково звільнений з посади у зв`язку з припиненням повноважень ради Укоопспілки на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України - припинення повноважень посадових осіб, що стверджується постановою XXIX (позачергового) з`їзду Центральної спілки споживчих товариств України від 01.09.2020 № 1-К (а.с. 11, 12, 151). Разом з цим, після звільнення [PERSON] не отримав розрахунок із заробітної плати та вихідну допомогу, що не заперечується відповідачем. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на те, що у день звільнення йому не була виплачена вихідна допомога, а тому він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оскільки позивачем не отримано розрахунок із заробітної плати, дані про розмір нарахованої заробітної плати взяті [PERSON] з Довідки Пенсійного фонду України від 16.06.2022 (а.с.15-16). Відповідно до наданого позивачем розрахунку розмір середньомісячної заробітної плати позивача відповідно до Порядку № 100, за останні 2 (два) календарних місяців роботи, що передують його звільненню, з вересня 2020 по вересень 2022 р. включно складає: Середньоденна заробітна плата: Зарплата за липень 2020: 34 560,45 грн. за 23 робочі дні, та за серпень 2020 : 39 480,00 грн. за 21 робочий день, : (34 560,45 + 39 480,00) : (23=21) = 1 682,74 грн. Середньомісячна заробітна плата: 1 682,74 грн. * 22 (середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді) = 37 020,28 грн. Шестимісячний середній заробіток, як вихідна допомога (в порядку ст. 44 КЗпП України): 37 020,28 грн. х 6 = 222 121,68 грн. Середній заробіток за затримку розрахунку (в порядку ст. 116 КЗпП України): 37 020,28 грн х 6 = 222 121,68 грн. Період затримки у виплаті заробітної плати з 01.09.2020 по 01.12.2022 - 26 місяців, але так як виплата в порядку даної статті не може бути більше, ніж 6 місяців, то застосовується строк у 6 місяців. Отже, позивач вважає, що загальна сума, яка підлягає сплаті відповідачем на його користь, складає: 222 121,68 + 222 121,68 = 444 243,36 (грн.). Водночас, позивачем при розрахунку неправильно взято суму заробітної плати за липень 2020 року, а саме зазначено 34 560,45 грн замість 34530, 45 грн відповідно до даних довідки Пенсійного фонду України від 16.06.2022. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги. Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20, за своєю суттю і призначенням вихідна допомога при звільненні і середній заробіток, стягнення/виплату якого передбачено статтями 117, 235 КЗпП є різними виплатами, адже мають різну правову природу. У контексті спірних правовідносин варто зауважити, що стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП є своєрідною відповідальністю відповідача за невиплату вихідної допомоги (під час звільнення). Водночас вихідна допомога розглядається як гарантія (у грошовій формі) працівникові, звільненому з об`єктивних причин. Таким чином, позивачу протиправно не виплачено вихідну допомогу при звільненні, передбачену статтею 44 КЗпП України, у зв`язку з чим в останнього виникло право на її отримання у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. При цьому, суд погоджується із доводами відповідача, що у наведеному позивачем розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку завищено суму середньоденної заробітної плати та, відповідно, в подальшому завищено суму середньомісячної заробітної плати, що суперечить наявним доказам у справі, у зв`язку з чим наведений позивачем розрахунок не може бути взятий судом до уваги. Разом з цим, встановлені судом обставини, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Строки звернення до суду із позовом про захист порушеного трудового права передбачені статтею 233 КЗпП України та ці строки не є строками позовної давності, які передбачені ЦК України і застосовуються незалежно від того, чи заявлено стороною вимогу про їх застосування чи ні. Згідно з положеннями ч. 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Судом встановлено, що [PERSON] був обраний Членом Ради Укркоопспілки, членом Правління Укркоопспілки і першим заступником голови Правління Укркоопспілки 30.07.2013, тобто в день проведення Установчого з`їзду і створення Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств (Укркоопспілки). При цьому, за рішенням З`їзду голова Правління Укркоопспілки та його заступники працювали на безоплатній основі. З 03.09.2020 відповідно до постанови правління Укркоопспілки № 24-К від 02.09.2020 голову Правління і його заступників, у тому числі позивача, було переведено на платну основу. Таким чином, фактично з 03.09.2020 позивачу було відомо про порушення його права на отримання вихідної допомоги, оскільки в цей же день він приступив до виконання обов`язків на іншій посаді, у зв`язку з чим наявні підстави вважати, що початок перебігу тримісячного строку на звернення позивача до суду розпочався з 03.09.2020, однак із вказаним позовом позивач звернувся до суду лише 16.01.2023, тобто через більше ніж 2 роки. Доводи представника позивача про те, що позивач не отримував наказ про звільнення, і в межах минулих судових спорів також його не отримував, а тому йому не було відомо про порушення його прав, суд не бере до уваги та вважає безпідставними, оскільки будь-які докази на підтвердження вказаних обставин у матеріалах справи відсутні. З урахуванням наведеного, пропущення позивачем строку на звернення до суду із позовними вимогами про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки у розрахунку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 КЗпП України судові витрати, понесені позивачем, йому не відшкодовуються.

Outcome: dismissed