Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У травні 2023 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що рішенням Криворізького районного суду від 21.11.2022 в справі № 177/1767/21, яке набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] , стягнуто з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на її користь грошові кошти в сумі 6044, 42 грн., з яких безпідставно набуті грошові кошти в період з 19.12.2020 по 13.06.2021 в розмірі 5504, 11 грн., проценти за користування чужими коштами (пеня) в розмірі 328, 80 грн., інфляційні збитки в розмірі 148, 38 грн., 3% річних в розмірі 63,13 грн. Розмір фінансових санкцій розраховані на дату звернення до суду з позовною заявою, тобто станом на 07.12.2021 року. Після отримання виконавчого листа позивачка звернулась до Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження. В ході проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №71600490 грошові кошти в сумі 6044, 42грн. 42 коп. були зараховані на банківський рахунок позивачки в АТ «Універсалбанк» (Монобанк) 25.05.2023 року. За період від дати подання позову 07.12.2021 і до дати виконання зобов`язання 25.05.2023 останнє залишалося невиконаним, а тому фінансові санкції продовжували нараховуватись за весь період від наступної дати після подання позову до отриманням позивачем коштів в рамках виконавчого провадження. Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що неправомірне списання грошових коштів ПриватБанком з карткового рахунку позивачки також змусило останню докладати додаткових зусиль та часу задля вирішення питання щодо зарахування зарплати в установі міністерства освіти України, в якій вона певний час працювала (з вересня 2020 року по лютий 2021 року) на картку іншого банку. Оскільки працівників всієї установи (а саме загальноосвітньої середньої школи) отримували заробітну плату через мережу АТ КБ «ПриватБанк», процес узгодження механізму зарахування зарплати на картку іншого банку викликав певні складнощі. Також у позивачки сформувалась недовіра до української банківської системи і зокрема до найбільшого в країні банку КБ «ПриватБанк». Вона була вимушена припинити тримання грошових коштів в цьому банку. Це потягло складнощі в оплаті за товари та послуги, для чого необхідно наявність коштів на картковому рахунку. В умовах обмежень, які були встановлені на період дії коронавірусної інфекції в країні (з грудня 2019 року по лютий 2022 року) здійснення платежів в режимі онлайн набуло особливої актуальності. Враховуючи вищезазначене просила суд стягнути з відповідача: 1) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 5171,93 грн., з яких проценти за користування чужими коштами (пеня) в розмірі 3211,99 грн., інфляційні збитки в розмірі 1718,36 грн., 3% річних в розмірі 241,58 грн.; 2) в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 3000,00 грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 30.05.2023 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 19.06.2023 року надійшов відзив, згідно якого представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що виконати рішення суду відповідач самостійно не мав змоги, оскільки позивач не зверталася до банку з заявою про виконання рішення та наданням реквізитів. Банк неодноразово намагався зв`язатися з позивачем, однак номер телефону, зазначений у позові не обслуговувався. Також зазначає, що дія ч.2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. 21.06.2023\~року надійшла\~відповідь на\~відзив,\~згідно якого представник\~позивача зазначив,\~ що дане зобов`язання виникло не з рішення суду від 21.11.2022, а в результаті неправомірних дій банку щодо списання коштів з рахунку клієнта без доручення. В даному випадку судове рішення, яке набрало чинності, не є джерелом виникнення фінансової відповідальності банку. Воно є підставою для звільнення від доведення позивачем обставин, які вже буди встановлені судом у справі за участю цих самих сторін. Зокрема: факт списання банком коштів; факт незгоди позивача з діями банку і попередження останнього щодо неприпустимості здійснення списання; факт заволодіння банком коштами клієнта без достатніх правових підстав. При цьому до отримання грошових коштів, включаючи строк розгляду справи судом і набрання рішенням законної сили, грошові кошти продовжують знецінюватись від інфляції. Крім того, пеня та три відсотки річних нараховуються саме до моменту виконання боржником зобов`язання, а не до дати звернення до суду або дати набрання рішенням законної сили. Вважає, що представником відповідача не наведено достатніх та обґрунтованих заперечень, які б спростовували правильність позиції позивача щодо обов`язку банку нести фінансову відповідальність за ст. 625 ЦК України до моменту повернення основного боргу та нарахованих за період розгляду справи пені, інфляційних збитків та трьох процентів річних. Стосовно неможливості виконати рішення суду банком самостійно зазначає, що норми 7 розділу ЦПК України передбачають отримання виконавчого листа та направлення його для виконання до органів примусового виконання, якими є органи Державної виконавчої служби та приватні виконавці. При цьому закон не покладає на стягувача обов`язок використовувати інші шляхи, які направлені на спонукання боржника добровільно виконати судове рішення. Отже, стягувач [PERSON] , яка ініціювала відкриття виконавчого провадження у встановленому порядку та отримала стягнуті судом гроші в порядку примусового виконання, вчинила зазначені дії відповідно до закону. Щодо неможливості зв`язатися з [PERSON] , то представникам банку були відомі електронні адреси позивача та її представника, була можливість зв`язатися черес месенджери та шляхом направлення поштової кореспонденції, чого зроблено не було. Також зауважує, що після набрання судовим рішенням законної сили (21.12.2022), треба було витратити час для подання заяви до суду про видачу виконавчого листа, очікування його оформлення, отримання та направлення його до відповідного підрозділу ДВС. При цьому від дати отримання виконавчого листа органом ДВС (15.04.2023) до дати отримання стягувачем грошових коштів в рамках виконавчого провадження № 71600490 (25.05.2023) пройшло більше місяця. Отже, позивачка діяла відповідно до закону, добросовісно користуючись своїми правами. В судове засідання представник позивача не з`явився, заявою від 19.06.2023 року просив розглянути справу за його відсутності та за відсутності позивача, на позовних вимогах наполягав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, згідно відзиву просив справу розглядати у його відсутність. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 21.11.2022 в справі № 177/1767/21, яке набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] , стягнуто з акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на її користь грошові кошти в сумі 6044, 42 грн., з яких безпідставно набуті грошові кошти в період з 19.12.2020 по 13.06.2021 в розмірі 5504, 11 грн., проценти за користування чужими коштами (пеня) в розмірі 328, 80 грн., інфляційні збитки в розмірі 148, 38 грн., 3% річних в розмірі 63,13 грн. (а.с. 11-14). Розмір фінансових санкцій розраховані на дату звернення до суду з позовною заявою, тобто станом на 07.12.2021 року. Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В ході проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні №71600490 грошові кошти в сумі 6044, 42 грн. були зараховані на банківський рахунок позивачки в АТ «Універсалбанк» (Монобанк) 25.05.2023 року, що підтверджується довідкою про рух коштів (а.с. 6 зворот). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Статтею 599\~ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 524,533-535,625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 01.12.2018 №325/1729/16-ц та викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18. За змістом ч. 2 ст.\~625\~ЦК України нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Правомірність застосування ст. 625 ЦК України, в разі прострочення виконання боржником рішення суду підтверджена також у наступних постановах: Постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 16.05.2018 по справі № 686/21962/15-ц, Постановах Верховного Суду у справах № 310/5419/15-ц від 11.07.2018, № 463/4711/15 від 04.07.2018, № 703/4704/15-ц від 28.02.2018, № 361/7939/2015ц від 06.08.2018. У постанові Верховного Суду від 06.08.2018 по справі №361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, також з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Відповідно до ст. 625 ЦК України, підлягає стягненню з відповідача заборгованість у вигляді 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми. Згідно розрахунку позивач просить стягнути з відповідача за період від дати подання позову 07.12.2021 і до дати виконання зобов`язання 25.05.2023 інфляційні втрати в розмірі 1718,36 грн., три відсотки річних в розмірі 241,58 грн., загальна сума 5171,93 грн. (а.с. 6, 8). Отже, враховуючи, що за період від подання позову до дати виконання зобов`язання останнє залишалося невиконаним, позивач має право на отримання компенсаційних виплат, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, . Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною 2 ст. 1214 ЦК України, передбачено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В пункті 22 Постанови колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05 червня 2020 року в справі N 922/3578/18 зазначено, що, проценти за користування чужими грошовими коштами, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені. Таким чином, розрахунок процентів за користування чужими коштами, які має сплатити відповідач, слід здійснювати за правилами нарахування пені. Частиною 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що пенею є неустойка, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено обмеження щодо розміру пені. Так, ст. 3 цього Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Згідно розрахунку наданого позивачем, з яким погоджується суд, розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період від дати подання позову 07.12.2021 і до дати виконання зобов`язання 25.05.2023 складає 3211,99 грн. (а.с. 5 зворот). Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 5171,93 грн., з яких проценти за користування чужими коштами (пеня) в розмірі 3211,99 грн., інфляційні збитки в розмірі 1718,36 грн., 3% річних в розмірі 241,58 грн. суд вважає обґрунтованими, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн., то слід зазначити наступне. Частинами 1-3 статті 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно пунктів 5, 9 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ст.60\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в обґрунтування позову позивач вказує, що моральна шкода завдана позивачу полягає у докладанні додаткових зусиль та часу задля вирішення питання щодо зарахування зарплати в установі міністерства освіти України, в якій вона певний час працювала на картку іншого банку. Також у неї сформувалась недовіра до української банківської системи і зокрема до найбільшого в країні банку КБ «ПриватБанк». Вона була вимушена припинити тримання грошових коштів в цьому банку. Це потягло складнощі в оплаті за товари та послуги, для чого необхідно наявність коштів на картковому рахунку. В умовах обмежень, які були встановлені на період дії коронавірусної інфекції в країні (з грудня 2019 року по лютий 2022 року) здійснення платежів в режимі онлайн набуло особливої актуальності. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Позивачем ж зокрема не надано доказів, що йому було завдано моральної шкоди, в чому саме вона полягала, в який період часу тощо. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та в задоволенні їх слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач згідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 1073, 60\~ грн.

Outcome: partial