Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду зі зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] , [PERSON] моральну шкоду у розмірі по 30000,00 грн, з кожного. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працює начальником Департаменту документального забезпечення Національної поліції України. Відповідач [PERSON] 01 вересня 2017 року звернувся із адвокатським запитом до Національної поліції України. За підписом заступника начальника відділу документального забезпечення НП 04 вересня 2017 року надано відповідь про відсутність підстав для надання запитуваної інформації. До департаменту 29 вересня 2017 року надійшов лист члена ради адвокатів [PERSON] з приводу порушення вимог законодавства щодо не надання відповіді на адвокатський запит [PERSON] . Згодом, 02 листопада 2017 року на адресу позивача, як керівника департаменту надійшов лист з протоколом про адміністративне правопорушення від 05 жовтня 2017 року з приводу неправомірної відмови в наданні інформації на адвокатський запит [PERSON] . Постановою Печерського районного суду м.Києва від 28 грудня 2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. За апеляційною скаргою [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , постановою Апеляційного суду м. Києва 25 травня 2018 року скасовано постанову суду першої інстанції. Справу передано на новий судовий розгляд. Постановою Печерського районного суду м. Києва 09 серпня 2018 року справу про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності повернуто до Ради адвокатів м.Києва для належного оформлення. Посилаючись на ту обставину, що він як керівник Департаменту документального забезпечення Національної поліції України не підписував відповідь на адвокатський запит [PERSON] , його підписав заступник [PERSON] ; протокол щодо нього складено не уповноваженою особою [PERSON] ; оскарження постанови [PERSON] та [PERSON] , свідчать, що їх дії були спрямовані на притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що завдало йому моральних страждань, посилаючись на положення ст.ст. 55,68 Конституції, ст. 23, 269, 273 ЦК України позивач просить суд стягнути на його користь з кожного з відповідачів в рахунок компенсації моральної шкоди по 30000,00 грн. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 січня 2022 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 11 лютого 2022 року відкрито провадження по справі. За клопотанням позивача звільнено від сплати судового збору на підставі положення п. 12 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», як учасника бойових дій, посвідчення № [NUMBER] від 23 січня 2013 року. 22 березня 2022 року, у зв`язку із веденням воєнного стану на території України, а також веденням бойових дій на території Київської області, розгляд цивільної справи не здійснювався. Розгляд справи призначено на 10.00 год. 13 червня 2022 року. 30 травня 2022 року від [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі, яке обґрунтоване тим, що позивач перебуває на посаді начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України у званні полковник поліції та залучений до заходів у посиленому варіанті несення служби зі зброєю, що зумовлено введенням на території України воєнного стану. 13 червня 2022 року судом постановлена ухвала, яка занесена до протоколу судового засідання, про залишення без задоволення клопотання [PERSON] про зупинення провадження, через відсутність доказів безпосередньої участі позивача у військовій операції. У зв`язку з неявкою сторін підготовче засідання відкладено до 28 липня 2022 року. У підготовчі засідання призначені на 14 липня 2022 року, 28 липня 2022 року, 20 вересня 2022 року позивач не з`явився. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Лошакова Д.С. 01 серпня 2022 року надійшов відзив на позовну заяву. Від позивача [PERSON] 08 серпня 2022 року через систему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив. Представник відповідача адвокат Лошаков Д.С. подав 16 серпня 2022 року заперечення у відповідь на відзив. 22 серпня 2022 року від [PERSON] отримано додаткові пояснення у справі. Відповідач [PERSON] 20 вересня 2022 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 20 вересня 2022 року в судовому засіданні за участю представника відповідача Лошакова Д.С. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 13 жовтня 2022 року. 06 жовтня 2022 року позивач [PERSON] подав клопотання про участь у судовому засіданні 13 жовтня 2022 року, у режимі відеоконференції. 13 жовтня 2022 року розгляд справи не відбувся, через перебуванням судді Шролик І.С. на лікарняному. Розгляд справи призначено на 17 листопада 2022 року. У судові засідання, призначені на 17 листопада 2022 року, 12 грудня 2022 року та 12 січня 2023 року позивач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, по причини неявки, суд не сповістив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Ухвалою суду від 12 січня 2023 року за клопотанням представника відповідача позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою суду від 20 січня 2023 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] - адвоката Корзуна Д.Л. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року скасовано ухвалу суду, справу повернуто для подальшого розгляду. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду 17 травня 2023 року справу передано судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 25 травня 2023 року [PERSON] відмовлено в задоволенні заяви про відвід головуючого судді Шролик І.С. Через неявку позивача 07 червня 2023 року розгляд справи відкладено до 15 червня 2023 року. Ухвалами суду від 25 травня 2023 та 02 червня 2023 року забезпечено участь сторін в судовому засіданні в режимі відеоконференції. В судовому засіданні 15 червня 2023 року позивач підтримав позові вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Зауважив суду, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ініціювали порушення щодо нього справи про адміністративне правопорушення, що є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Зауважив, що неодноразово звертався до судових та правоохоронних інстанцій з метою захисту своїх прав. Строк звернення до суду вважає не пропущеним. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Корзун Д.Л. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав та мотивів викладених у поданому відзиві. Наголосив, що вважає позов не обґрунтованим та не доведеними, позивачем не зазначено в чому полягли його душевні страждання, яких втрат не майнового характеру він поніс, якими діями (бездіяльністю) відповідачів вони викликані. Відповідач [PERSON] здійснювала свою професійну діяльність, як адвокат. Вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача [PERSON] дослідивши матеріали справи, проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Встановлені судом обставини справи Позивач [PERSON] працює начальником Департаменту документального забезпечення Національної поліції України (а.с. 105, том 1). Адвокат [PERSON] 01 вересня 2017 року звернувся із адвокатським запитом до Національної поліції України на підставі укладеного договору про надання правової допомоги [PERSON] . До запиту надано договір, ордер, копія свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, копія витягу з ЄРАУ (а.с. 67-68, том 1). Згідно відповіді за № 633аз від 04 вересня 2017 року [PERSON] відмовлено у наданні запитуваної інформації. Як видно з відповіді бланк містив друковану посаду Начальник департаменту та прізвище [PERSON] , проте містяться рукописні виправлення на «заст» й прізвище [PERSON] (а.с. 69, том 1). Начальнику Департаменту [PERSON] 29 вересня 2017 року надійшов лист за підписом члена ради адвокатів [PERSON] з приводу порушення вимог ЗУ «Про адвокатуру» під час не надання відповіді на адвокатський запит [PERSON] від 01 вересня 2017 року. З пропозицією надати письмові пояснення та сповіщено що 05 жовтня 2017 року відбудеться розгляд звернення [PERSON] (а.с.70,73, том1). 05 жовтня 2017 року членом ради адвокатів [PERSON] на адресу Начальника Департаменту [PERSON] надіслано супровідний лист та копію протоколу складеного у відношенні [PERSON] , який обіймає посаду Начальника Департаменту документального забезпечення Національної поліції України. Складений на підставі повідомлення адвоката [PERSON] (а.с. 71-73, 74-75,том 1). Постановою Печерського районного суду м.Києва від 28 грудня 2017 року провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 93-95, том 1). Постановою Апеляційного суду м.Києва від 25 травня 2018 року, апеляційну скаргу [PERSON] , яка діяла в інтересах потерпілого [PERSON] , задоволено частково. Скасовано постанову суду першої інстанції, справу передано на новий розгляд (а.с. 96-100). Постановою Печерського районного суду м.Києва від 09 серпня 2018 року справу про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності повернуто до Ради адвокатів м.Києва для належного оформлення (а.с. 101-102, том 1). Спір між сторонами виник з приводу наявності правових підстав для стягнення позивачем, як керівником державного органу з відповідачів, як адвокатів моральної шкоди через ініціювання щодо нього справи про притягнення до адміністративної відповідальності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України)/ Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що він, як керівник Департаменту документального забезпечення Національної поліції України не підписував відповідь на адвокатський запит [PERSON] , його підписав заступник [PERSON] ; протокол щодо нього складено не уповноваженою особою [PERSON] , оскарження постанови [PERSON] та [PERSON] , свідчать, що їх дії були спрямовані на притягнення позивача до адміністративної, діями відповідачів, які виразилися у зверненні [PERSON] до Члена Ради адвокатів [PERSON] з метою складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, а в подальшому його інтереси під час апеляційного оскарження представляла [PERSON] , яка подала апеляційну скаргу, завдали йому моральної шкоди. Нормативне обґрунтування. Застосовані судом норми діючого законодавства Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України). Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності: неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, кожен з цих елементів повинен окремо належними та допустимими доказами довести позивач. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Мотиви та висновки суду Під час судового розгляду так й при дослідженні письмових доказів, наявних у матеріалах справи позивач, судом не встановлено наявність належних та допустимих доказів спричинення позивачу моральних шкоди. Саме факту страждань, в чому вони виразилися, які втрати немайнового характеру він переніс. Посилання позивача на зазначення його прізвища та посади у протоколі про адміністративне правопорушення, як факт спричинення моральної шкоди, саме по собі не може свідчити про приниження його честі, гідності й ділової репутації. В Пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, зазначено, що при вирішення справ про захист честі, гідності чи ділової репутації щодо публічних осіб має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Тому позивач повинен усвідомлювати значення свого публічного статусу, бути готовим до критики його дій, в тому числі негативної та належно сприймати таке ставлення. Позивач є посадовою особою публічної служби - начальником Департаменту документального забезпечення Національної поліції України, тому зазначення його прізвища та посади в протоколі про адміністративне правопорушення, саме через зайняття позивачем керуючої посади відділу, до обов`язків якого входить надання відповіді на адвокатські запити, не можна тлумачити, як таке, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача й спричиняє моральні страждання. Суд вважає помилковим посилання позивача на судову практику Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2020 року, справа 640/16169/17, в якій міститься висновок, що дії працівників УПП м. Харкова щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування якої здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність у діях працівників УПП м. Харкова при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП винних дій, є помилковими. Посилання позивача на судову практику не можна застосувати до спірних правовідносин, оскільки фактичні обставини справи, що перебуває на розгляді не є аналогічними. На спірні правовідносини, які виникли між позивачем [PERSON] та адвокатами [PERSON] й [PERSON] не розповсюджується дія ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». А тому, моральна шкода може бути стягнута лише за умови наявності самої шкоди, вини осіб, які її завдали та причино-наслідкового зв`язку між діями та шкодою. З дослідженого протоколу про адміністративне правопорушення від 05 жовтня 2017 року встановлено, що його складено та підписано Членом Ради адвокатів міста Києва [PERSON] (а.с. 74, том 1). Ані [PERSON] , ні [PERSON] не є особами, які складали протокол, тому твердження позивача, що саме через складання протоколу про притягнення його до адміністративної відповідальності, саме відповідачами йому завдано моральної шкоди суд вважає не доведеним й не обґрунтованим. Також суд зауважує, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, як обов`язкову складову компенсації моральної шкоди, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було, як і не було застосовано засобів реагування, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання, в даній справі за ч. 5 ст. 212-3 КУпАП може бути вирішено лише судом, тому відсутні підстави для задоволення позову. З досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що позивач не був притягнутий до адміністративної відповідальності й до нього не застосовувалися заходи примусу або реагування. Аналогічний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року справа № 312/262/18, який згідно положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин. Окрім того, як на підставу відшкодування моральної шкоди позивач неодноразово зазначає в позовній заяві, що судом встановлений факт відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, проте ці обставини не відповідають матеріалам справи. Слід звернути увагу, що постанова від 28 грудня 2017 року, якою закрито провадження у справі щодо [PERSON] за ч. 5 ст. 212 -3 КУпАп за відсутністю складу адміністративного правопорушення, скасована судом апеляційної інстанції 25 травня 2018 року. Мотивами скасування постанови, Апеляційний суд м.Києва зазначив про відсутність в порушення ч. 1 ст. 283 КУпАП опису обставин та висновків суду першої інстанції, щодо обставин вчинення адміністративного правопорушення, викладених у протоколі, щодо дій [PERSON] та наявність в його діях складу адміністративного правопорушення. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що складання протоколу не уповноваженою на те особою, не може бути підставою для закриття провадження у справі (а.с. 98, том 1). Після скасування постанови судді Печерського районного суду м. Києва від 28 грудня 2017 року справу направлено на новий судовий розгляд. Постановою від 09 серпня 2018 року протокол повернуто до Ради адвокатів м.Києва для належного оформлення. В даній справі, відповідачі, що діяли в межах наданих їм повноважень здійснювали адвокатську діяльність, [PERSON] діяв в інтересах потерпілої [PERSON] . В свою чергу, адвокат [PERSON] здійснювала захист потерпілого [PERSON] в межах справи про адміністративне правопорушення й здійснення нею своїх обов`язків, як захисника, щодо оскарження судового рішення, право на яке передбачене Конституцією не можна тлумачити, як порушення прав інших учасників справи. Це нівелює Конституційний принцип права на судовий захист та правову допомогу й права на оскарження судового рішення (ст. ст. 55, 59 Конституції України). Судом досліджено всі доводи та обґрунтування викладені сторонами, з досліджених доказів в їх сукупності, суд не знайшов достатніх та переконливих доказів порушення відповідачами прав позивача, як правову підставу для задоволення позовних вимог [PERSON] , тому в позові слід відмовити повністю за недоведеністю заявлених вимог. Щодо розподілу судових витрат Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються зі судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПУ України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Через відмову позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог з нього на користь відповідача [PERSON] підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, про розподіл яких заявлено представником. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи представником відповідача надано договір про надання юридичних послуг з професійної правничої допомоги від 28 липня 2022 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «ЮК «Капітал» та [PERSON] ; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних об`єднанням із зазначенням дати, дії та витраченим часом загальною тривалістю 28 год; додаток №1 до договору про надання юридичних послуг; акт № 3 від 12 січня 2023 року прийому-передачі виконаних робіт, пов`язаних з судовим розглядом даної справи загальною кількістю годин 28 та визначених сумою 30000 грн; рахунку № 6 від 12 січня 2023 року ЮК «Капітал» на суму 30000 грн. та дублікату квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12 січня 2023 року на суму 30000 грн. які відправник [PERSON] сплатила на рахунок АО «ЮК «Капітал» з призначення платежу юридичні послуги. Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: approved