Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

У лютому 2023 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він та відповідачка [PERSON] перебували у шлюбі, який було розірвано 15.03.2019 року. Позивач та відповідачка являються батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , протягом шести років не бере участі у вихованні сина. За останні шість років вона жодного разу не бачила свого сина та не зателефонувала до нього. Згідно довідки комунального закладу «Гопчицький ліцей Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області» [PERSON] не приймає участі в освітньому вихованні дитини [PERSON] , [INFO] . Крім цього, [PERSON] не виконує свої обов`язки щодо матеріального забезпечення своєї дитини. За шість років окремого проживання відповідачка не надала жодних коштів на матеріальне забезпечення дитини. Позивач переконаний, що нехтування батьківськими обов`язками з боку відповідачки [PERSON] принижує гідність дитини, а наявність людей, які юридично мають права батьків, але фактично залишаються чужими людьми, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дітей як з моральної, так і з правової точки зору. Позивач як батько зі своєї сторони піклується про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Він забезпечує йому належні побутові умови проживання, виховання, матеріально утримує його, а саме купує одяг, взуття, забезпечує раціональне та збалансоване харчування, створює інші умови для нормального розвитку дитини та її навчання. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.155, 164 СК України, просить Позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов та підтвердив викладені у ньому обставини. Представник позивача - адвокат Царківський О.Ю. підтримав позов, звернувши увагу суду на наявність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте 07.03.2023 року через канцелярію суду від відповідачки [PERSON] надійшла заява, в якій вона вказала, що позовні вимоги щодо позбавлення її батьківських прав відносно її сина [PERSON] , [INFO] , визнає повністю і просить провести розгляд справи без її присутності (а.с. 23-25). Представник органу опіки та піклування - виконавчого комітету Погребищенської міської ради головний спеціаліст юрист відділу правового забезпечення Нагорняк В.А. в судовому засіданні просила позов задовольнити. 09.06.2023 року в судовому засіданні був заслуханий неповнолітній [PERSON] , який повідомив, що останній раз бачив свою матір перед тим, як вона поїхала, це був 2017-2018 рік. Також пояснив, що мати ні разу не приїздила до нього та зрідка телефонувала в перший рік після від`їзду, спілкувався з нею давно. Мати не цікавилася його навчанням та життям в цілому. Не заперечував проти позбавлення його матері батьківських прав, так як материнської любові він від неї відчував, завжди був ближчим до свого батька. Пояснив, що його виховання здійснюється виключно батьком. Де живе на даний час його мати йому не відомо. 03.05.2023 року в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є старостою Гопчицького старостинського округу. З 2020 по 2021 роки перебував на посаді Гопчицького сільського голови. Також зазначив, що останній раз відповідачку - матір дитини бачив у 2017-2018 роках. Він разом із соціальною службою до позивача не відвідував, про виконання батьківських обов`язків матір`ю дитини йому нічого не відомо. 03.05.2023 року в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що проживає недалеко (через п`ять будинків) від позивача. Востаннє відповідачку бачив років п`ять тому. Позивача бачить щодня. Чи спілкується відповідачка з сином і чи допомагає вона матеріально, та які у неї взаємовідносини з ним йому не відомо. Заслухавши думку учасників справи та дослідивши її матеріали, суд вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. Так, за змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 28.12.2006 року (а.с. 6). Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 15.03.2019 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано (а.с. 7). Згідно копії довідки виконавчого комітету Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області від 09.01.2023 року вих. № 7 сім`я [PERSON] складається з нього та його сина [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . Також зазначено, що батько виховує дитину один, місце перебування матері не відоме (а.с. 9). Відповідно до довідки, виданої КЗ «Гопчицький ліцей Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області» від 30.01.2023 року № 10, [PERSON] , 2006 року народження, дійсно навчається в навчальному закладі. Освітнім вихованням сина займається батько, мати [PERSON] не виявляє інтересу до навчання сина та не створює умов для отримання ним освіти, жодного разу вона не приходила до школи, станом навчання та поведінки сина не цікавилася. Жодного контакту з адміністрацією ліцею не мала (а.с. 8). Актом обстеження умов проживання комісії ССД Погребищенської міської ради від 21.02.2023 року підтверджується, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком [PERSON] , для виховання та розвитку дитини створено належні умови проживання в сім`ї, де в сина з батьком дружні та відкриті стосунки. Мати дитину не відвідує (а.с. 39). Отже, зі змісту позовної заяви та доданих до неї матеріалів, а також з пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] вбачається, що мати дитини - відповідачка [PERSON] понад п`ять років, тобто ще до розірвання шлюбу з позивачем, повністю самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а саме з дитиною не проживає, відтак не проявляє материнської турботи щодо неповнолітнього сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров`ям та не займається вихованням, а також матеріально не забезпечує сина. Вказане також підтверджується висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженим рішенням виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 09 березня 2023 року № 85 «Про затвердження висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав», згідно якого уповноважений орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , (яка надала письмову згоду щодо позбавлення її батьківських прав) по відношенню до її дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 26-30). У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Згідно частин 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами другою та четвертою ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своєї дитини та її матеріального забезпечення. Відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні. Вона не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною, що необхідно для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Досліджені у судовому засіданні докази підтверджують посилання позивача на те, що відповідачка ухиляється від своїх батьківських обов`язків та не приймає участі в житті дитини. Протягом розгляду справи відповідачка для себе належних висновків не зробила, реальних кроків щодо виховання та утримання дитини не вчинила. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні [PERSON] її неповнолітнього сина, судом не встановлено. Також судом не встановлено жодних об`єктивних даних, які б вказували на те, що остання намагалася виконувати батьківські обов`язки. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи міститься достатньо доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідачки [PERSON] від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина [PERSON] , її свідоме нехтування своїми обов`язками як матері, її небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку дитини, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] не зашкодить інтересам дитини, її подальшому вихованню та утриманню. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачкою та необхідність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved