Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

Рух справи 09.06.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 07.06.2021, за підписом представника позивача - адвоката Кушнір Ю.З. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить стягнути з відповідача: - заборгованість за договором оренди обладнання з обов`язковим викупом № 30-10-2019-9/2 від 30.10.2019: в частині орендної плати в розмірі 34 704,96 грн, що еквівалентно 1 271 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення з позовом до суду; 3% річних за порушення зобов`язання зі сплати орендних платежів в розмірі 1 021,46 грн, що еквівалентно 37,43 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; в частині сплати за обладнання у зв`язку з обов`язковим викупом у розмірі 136 450,00 грн, що еквівалентно 5 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення з позовом до суду; 3% річних за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу в розмірі 2 465,37 грн, що еквівалентно 90,34 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; - заборгованість за договором оренди обладнання з обов`язковим викупом № 31-10-2019-7/2 від 31.10.2019: в частині орендної плати в розмірі 12 575,23 грн, що еквівалентно 460,80 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; 3% річних за порушення зобов`язання із сплати орендних платежів в розмірі 369,23 грн, що еквівалентно 13,53 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; в частині сплати за обладнання у зв`язку з обов`язковим викупом у розмірі 54 580,00 грн, що еквівалентно 2 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; 3% річних за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу в розмірі 981,62 грн, що еквівалентно 35,97 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 14.06.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В позові вказується, що [PERSON] (та ТОВ «Група ЕлектроЮА» уклали два договори купівлі-продажу Обладнання: -№ 30-10-2019-9/1 від 30.10.2019, за умовами якого позивач придбала у власність у відповідача обладнання, а саме зарядні пристрої (станції) для електромобілів, згідно специфікації, що є Додатком № 1 до Договору, ціна якого складає 125 550,00 грн, що є еквівалентом 5 000,00 доларів США станом на час оплати; -№ 31-10-2019-7/1 від 31.10.2019, за умовами якого позивач придбала у власність у відповідача обладнання, а саме зарядні пристрої (станції) для електромобілів, згідно специфікації, що є Додатком № 1 до Договору, ціна якого складає 50 000,00 грн, що є еквівалентом 2 000,00 доларів США станом на час оплати. Зазначається, що на виконання умов договору купівлі-продажу, відповідач передав, а позивач прийняв обладнання, та сплатив обумовлену вартість за нього, на підтвердження чого сторони підписали специфікацію № 1 до договору купівлі-продажу обладнання № 30-10-2019-9/1 від 30.10.2019 та специфікацію № 1 до договору купівлі-продажу обладнання № 31-10-2019-7/1 від 31.10.2019. Крім того, як стверджується в позові, позивач та відповідач уклали два договори оренди обладнання з обов`язковим викупом: -№ 30-10-2019-9/2 від 30.10.2019 терміном до 30.10.2020 (далі - Договір оренди - 9/2) -№ 31-10-2019-7/2 від 31.10.2019 терміном до 31.10.2020 (далі - Договір оренди - 7/2). Таким чином, вказується, що позивач є власником зарядних пристроїв (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: -Станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої: зарядні для електромобілів типу УЗЗ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення ТЛ-Б, електроживлення станції: здійснюється від трьохфазної: п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою( 50+-1)Гц. Тип кабеля КВГ 5x6, (згідно з договором купівлі-продажу обладнання № 30-10-2019-9/1 від 30.10.2019); -Станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої: зарядні для електромобілів типу УЗЗ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення ТЛ-Б, електроживлення станції: здійснюється від трьохфазної: п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою^ 50+-1)Гц. Тип кабеля КВГ 5x6, що підтверджується договором купівлі-продажу обладнання № 30-10-2019-9/1 від 30.10.2019 (згідно з договором купівлі-продажу обладнання № 31-10-2019-7/1 від 31.10.2019). В позові зауважується, що вказане обладнання позивач передав відповідачу у строкове платне користування за вказаними Договорами оренди. Позивач вказує, що при укладанні договорів оренди сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов: мети, ціни строку; на укладання цих договорів сторони мали вільне волевиявлення і необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як стверджує позивач, відповідач, всупереч нормам чинного законодавства та умовам укладених між сторонами договорів оренди не виконав взяті на себе зобов`язання за договорами оренди: -не виплатив орендні платежі; -не виконав обов`язку іщ викупу орендованого майна. Так, позивач вказує, що відповідач порушив умови Договорів оренди, що закріплені у п. 4.1; п. 1.1.1; п. 4.2; п. 3.1 і тим самим порушив вимоги ст.ст. 629, 525 ЦК України. Викладене вважає підставою для стягнення з відповідача заборгованості за договорами оренди, що складається з: (1) заборгованості з орендної плати; (2) заборгованості щодо викупу обладнання (3) 3% річних за порушення грошового зобов`язання. Зі слів позивача, внаслідок невиконання умов Договорів оренди у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 243 147,87 грн, до складу якої входить: -34 704,96 грн - заборгованість з орендної плати за Договором оренди - 9/2, що еквівалентно 1 271,71 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; - 136 450 грн - заборгованість за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу обладнання за Договором оренди - 9/2, що еквівалентно 5 000,00 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; - 1 021,46 грн - 3% річних за порушення зобов`язання із сплати орендних платежів Договором оренди - 9/2, що еквівалентно 37,43 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду - 2 465,37 грн - 3% річних за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу обладнання за Договором оренди - 9/2, що еквівалентно 90,34 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; - 12 575,23 грн - заборгованість з орендної плати за Договором оренди - 7/2, що еквівалентно 460,80 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; - 54 580,00 грн - заборгованість за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу обладнання за Договором оренди - 7/2, що еквівалентно 2 000,00 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; - 369,23 грн - 3% річних за порушення зобов`язання із сплати орендних платежів Договором оренди - 7/2, що еквівалентно 13,53 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду; - 981,62 грн - 3% річних за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу обладнання Договором оренди - 7/2, що еквівалентно 35,97 дол США за офіційним курсом НБУ на дату звернення із позовом до суду. При цьому, в позові наголошується, що відповідач відмовляється виплачувати кошти в добровільному порядку, тому позивач звертається за захистом свого порушеного права до суду. Щодо правової позиції відповідача На момент винесення рішення у справі відзив на позовну заяву не надійшов. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому суд враховує, що відповідно до ч. 10 ст. 128 ЦПК України судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв`язку з їхньою діяльністю. Суд наголошує, що всі судові документи у даній справі направлялись на офіційну (юридичну) адресу ТОВ «Група Електроюа», яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань адреси, проте повернуті відділом поштового зв`язку з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». У постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/9836/18 зазначено наступне: «в Рішенні Європейського суду з прав людини "В`ячеслав Корчагін проти Росії" було зазначено наступне. Конвенція має на меті гарантувати практичні та ефективні права, а не ті, які є теоретичними або ілюзорними (див., серед багатьох інших органів, Cudak v. Lithuania [GC], no. 15869/02, § 58, ECHR 2010) . Право на публічні слухання було б безпідставним, якщо сторона у справі не була проінформована про слухання таким чином, щоб мати можливість бути присутнім на ній, якщо він або вона вирішить скористатися своїм правом з`явитися (на таке слухання), як це встановлено у внутрішньому законодавстві (див. Yakovlev v. Russia, no.72701/01, § 21, 15 March 2005). Пункт 1 статті 6 не може бути витлумачений як присвоєння сторонам права одержувати особливу форму вручення судових документів, наприклад, зареєстрованою поштою (див. Kolegovy v. Russia, no. 15226/05, § 40, 1 March 2012; Perihan and Mezopotamya Basэn Yayэn A.Ю. v. Turkey, no. 21377/03, § 39, 21 January 2014; and Avotiтр v. Latvia [GC], no. 17502/07, § 119, ECHR 2016). Проте, Суд вважає, що в інтересах здійснення правосуддя сторона повинна бути поінформована про судове засідання таким чином, щоб не тільки знати дату, час і місце слухання, а й мати достатній час підготувати свою справу і бути присутнім на судовому засіданні (див. Kolegovy, cited above, § 40, and the cases cited therein, and Aћdajiж v. Slovenia, no.71872/12, § 48, 8 October 2015). Що стосується застосовних положень російського законодавства, Суд зазначає, що у таких справах вони передбачали усне слухання (див. Пункт 34 вище), а суд першої інстанції визнав, що воно є доречним і у справі заявника (див. пункт 14 вище). Крім того, згідно з російським законодавством повідомлення повинні бути направлені до "місця проживання", яке в даному випадку відповідає зареєстрованій адресі проживання заявника (див., у зв`язку з цим, пункти 34 і 42 вище; див. також Sergey Smirnov v. Russia, no. 14085/04, §§ 29-30, 22 December 2009). Незважаючи на те, що матеріали справи, що надходять до Суду, не містять конкретних доказів, таких як поштові відмітки, що стосуються відправлення рішення суду від 12 серпня 2014 року, сам заявник визнав у національному провадженні, що ці рішення суду були направлені на його адресу і потім були повернуті суду як не доставлені (див. пункт 31 вище). Тому немає сумніву, що з метою повідомлення заявника була використана правильна адреса. Далі, Суд зауважує, що відповідно до пункту 1 статті 123 особа вважається належним чином повідомленою, коли суд "мав інформацію про отримання адресатом" копії рішення про реєстрацію позовної заяви або заяви про порушення справи у справі, або інший доказ отримання адресатом інформації про порушене судочинство. Стаття 123 § 4 передбачала кілька варіантів, коли особи "вважаються повідомленими". Зокрема, адресат вважався належним чином повідомленим, якщо (i) незважаючи на поштове повідомлення, одержувач не з`явився, щоб отримати копію судового акта, надісланого господарським судом у встановленому порядку, про який поштова організація повідомляє господарський суд; або (ii) копія судового акта не була подана, оскільки адресат не знаходився за зазначеною адресою, про що поштова організація повідомляє господарський суд із зазначенням джерела такої інформації. Суд нагадує, що його завдання не полягає в тому, щоб розглядати in abstracto внутрішні правила сповіщення, а радше розглянути, з належним урахуванням усіх обставин справи, чи були дотримані гарантії статті 6 Конвенції. Стаття 6 Конвенції не передбачає жодного конкретного методу для надіслання повідомлень про слухання чи судові рішення (див. пункт 65 вище). Заявник стверджував на національному рівні та перед цим Судом, що він не отримав жодних повідомлень щодо судового розгляду та апеляційного провадження, а також, що суди мали б бути більш ретельними щодо надіслання повідомлень про розгляд його до справи, наприклад, шляхом надіслання кореспонденції на його фактичну адресу проживання, за допомогою телефонного зв`язку або іншим методом, який дав би їм впевненість, що відповідач був поінформований про дату (дати) слухання. Зі свого боку, Суд зазначає, що в межах конкретної судової стадії провадження проти заявника сторонами не заперечувалося, що повідомлення про винесення рішення і власне рішення від 12 серпня 2014 року, було надіслано на зареєстровану адресу заявника відповідно до вимог російського законодавства. Більше того, зазначається, що це повідомлення було повернуто до суду як не доставлене. Сторони, здається, не погоджуються з власне причиною такого невиконання (недоставлення). Заявник зазначив, що його було повернуто з приміткою, в якій говорилося, що адресат не знаходився за цією адресі (див. Пункт 31 вище), що може означати, що адресат не був там, щоб отримати це повідомлення або що заявник не був обізнаний, що на цю адресу може прийти повідомлення суду, тому що, наприклад, там не було поштової скриньки або чогось схожого. Уряд, натомість, зазначив, що повідомлення було повернуто, оскільки його не було отримано в поштовому відділенні протягом періоду зберігання (див. Пункт 13 вище). За відсутності переконливих доказів Суд не може зайняти певну позицію з цього питання. Незважаючи на це, такої невизначеності не існує щодо того, що після рішення господарського суду від 10 жовтня 2014 року перейти від скороченої процедури до звичайної процедури, слухання було призначене на 11 листопада 2014 року. Повідомлення було надіслано на адресу зареєстрованого місця проживання заявника, а потім повернуто назад до суду з приміткою, в якій зазначається "за закінченням терміну зберігання" як причини повернення (див. пункт 15 вище). Що стосується поведінки національних органів влади в даній справі, Суд спочатку зазначає, що вони діяли відповідно до російського законодавства, надсилаючи повідомлення на зареєстровану адресу проживання. Суд також зазначає, що господарський суд подбав про те, щоб надіслати повідомлення на місце, де знаходився бізнес (кіоски для продажу продуктів харчування) (див. пункт 16 вище). Також безперечно, що інформація, яка стосується призначених(запланованих) слухань, була своєчасною та адекватно доступною через інтернет-сторінку (веб-сайт) суду. На думку Суду, вони, таким чином, демонстрували достатню старанність, щоб дозволити заявнику, який повинен був знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень, що стосуються підприємців, визначитися з провадженням проти нього, а саме стосовно процедури оскарження у справі. З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що судом першої інстанції було дотримано всіх необхідних вимог щодо повідомлення, зокрема, відповідача про здійснення розгляду даної справи. До того ж, місцевим судом своєчасно та згідно із зазначеними вище вимогами ГПК України було направлено копію рішення суду від 10.10.2018 на адресу відповідача. При цьому, колегія суду апеляційного господарського суду вірно зазначила, що апелянт не виконав повністю ухвалу суду про усунення недоліків апеляційної скарги, оскільки не надав суду апеляційної інстанції доказів існування об`єктивно непереборних підстав, які унеможливлювали апелянта отримувати поштову кореспонденцію за його місцем проживання: [ADDRESS] , тобто фактично апеляційний суд вірно взяв до уваги факт ненадання скаржником доказів, що всі чотири вищевказаних невручення сталися саме не з вини скаржника. Отже, Північний апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені апелянтом норми Господарського процесуального кодексу України в обґрунтування заявленого в апеляційній скарзі клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження не підтверджують причини неотримання поштової кореспонденції за місцем його проживання. Посилання апелянта на те, що він не був присутнім у судовому засіданні, оскільки не був повідомлений по час та дати судових засідань по даній справі не відповідають обставинам справи, оскільки апелянт повідомлявся судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, однак систематично не отримував поштову кореспонденцію». Крім того, суд бере до уваги, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи - підприємця, у тому числі під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах. Отже, на думку суду, юридична особа зобов`язана забезпечити отримання кореспонденції за адресою, яка визначена нею як офіційна (юридична), а направлення на таку адресу судової кореспонденції, за відсутності заяви особи про наявність іншої адреси для кореспонденції, є належним повідомленням. На день винесення рішення будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надійшло, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідача щодо предмета спору. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. 30.10.2019 між ТОВ «Група Електроюа» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу обладнання № 30-10-2019-9/1 (а.с. 20-23) за змістом п.п. 1.1, 3.1 якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити Обладнання, а саме зарядні пристрої (станції) для електромобілів згідно Специфікації, що є Додатком № 1 до даного договору, і сплатити Продавцю грошову суму, встановлену п. 3 Договору; ціна Обладнання: 125 550 грн, що еквівалентно 5 000 доларів США відповідно до курсу Національного банку країни на дату оплати. Як вбачається з специфікації № 1, яка є додатком № 1 до договору купівлі-продажу обладнання № 30-10-2019-9/1 від 30.10.2019, відповідно до договору купівлі-продажу обладнання № 30-10-2019-9/1 від 30.10.2019 (а.с. 24): - Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв у власність та оплатив Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення ТN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1)Гц. Тип кабеля КВГ 5x6; - Зарядні станції, вартістю 5 000 $ введені в експлуатацію за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, 30.10.2019, між [PERSON] (Орендодавець) та ТОВ «Група Електроюа» (Орендар) укладено договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 30-10-2019-9/1 (а.с. 31-34), за змістом якого: - Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування, з зобов`язанням обов`язкового викупу наступне майно (обладнання, Об`єкт оренди): найменування: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у Специфікації, що є додатком до даного Договору у кількості 1 (одна) одиниця (п. 1.1); - Загальна вартість Об`єктів оренди становить 125 550 грн, що на дату укладання цього Договору ціна у перерахунку до долара США, становить 5 000 (п`ятьом тисячам доларів США), згідно з офіційним курсом Національного банку України, що склався на дату підписання Договору (п. 1.1.1); - Термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття Об`єкту оренди, а саме до 30 жовтня 2020 року (п. 3.1); - Розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, у цілому складає 2,12% в місяць від суми, яка вказана п. 1.1.1 даного Договору, після вирахування всіх передбачених, чинним законодавством України податків та зборів. Орендна плата сплачується в гривні згідно з курсом Національного банку України на день виплати коштів (п. 4.1); - Орендна плата сплачується Орендарем щомісячно шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок Орендодавця з 15 по 30 число кожного місяця наступного за звітним (п. 4.2); - Орендар Зобов`язується обов`язково викупити Обладнання згідно п. 8 даного Договору (п. 7.1.6); - Орендар зобов`язується викупити Об`єкт оренди в кінці строку дії нього Договору, або достроково в будь-який час на вимогу Орендодавця, за умови письмового повідомлення Орендодавцем Орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення, уповноваженій особі (працівнику) Орендаря за реквізитами визначеними у цьому Договорі не пізніше ніж за 1 (один) місяць до дати обов`язкового викупу. Право власності на майно, що є Об`єктом оренди, у такому разі переходить до Орендаря після сплати останнім Орендодавцю повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов цього Договору, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 5000 (п`ятьом тисячам доларів США), за офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів. Сплата всієї суми Орендодавцю відбувається шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на банківський рахунок Орендодавця, або готівковими коштами на розсуд останнього, з урахуванням умов чинного законодавства (п. 8.1). Матеріали справи містять специфікацію № 1, яка є додатком № 1 до договору оренди обладнання з обов`язковим викупом № 30-10-2019-9/2 від 30.10.2019 (а.с. 35) за змістом якої за даним договором Орендодавець передав у строкове платне користування Орендарю, а Орендар прийняв Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення ТN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1)Гц. Тип кабеля КВГ 5x6; - Зарядні станції, вартістю 5 000 введені в експлуатацію за адресою: Львівська обл., Старе Село, вул. Лісова, 14. Крім того, вбачається, що 31.10.2019 між ТОВ «Група Електроюа» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу обладнання № 31-10-2019-7/1 (а.с. 15-18) за змістом п.п. 1.1, 3.1 якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити Обладнання, а саме зарядні пристрої (станції) для електромобілів згідно Специфікації, що є Додатком № 1 до даного договору, і сплатити Продавцю грошову суму, встановлену п. 3 Договору; ціна Обладнання: 50 000 грн, що еквівалентно 2 000 доларів США відповідно до курсу Національного банку країни на дату оплати. Як вбачається з специфікації № 1, яка є додатком № 1 до договору купівлі-продажу обладнання № 31-10-2019-7/1 від 31.10.2019, відповідно до договору купівлі-продажу обладнання № 31-10-2019-7/1 від 31.10.2019 (а.с. 19): - Продавець передав у власність Покупцю, а Покупець прийняв у власність та оплатив Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення ТN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1)Гц. Тип кабеля КВГ 5x6; - Зарядні станції, вартістю 2 000 $ введені в експлуатацію за адресою: [ADDRESS], Автосалон [INFO] . Того ж дня, 31.10.2019, між [PERSON] (Орендодавець) та ТОВ «Група Електроюа» (Орендар) укладено договір оренди обладнання з обов`язковим викупом № 31-10-2019-7/2 (а.с. 25-28), за змістом якого: - Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування, з зобов`язанням обов`язкового викупу наступне майно (обладнання, Об`єкт оренди): найменування: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з характеристиками, визначеними у Специфікації, що є додатком до даного Договору у кількості 1 (одна) одиниця (п. 1.1); - Загальна вартість Об`єктів оренди становить 50 000 грн, що на дату укладання цього Договору ціна у перерахунку до долара США, становить 2 000 (двом тисячам доларів США), згідно з офіційним курсом Національного банку України, що склався на дату підписання Договору (п. 1.1.1); - Термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття Об`єкту оренди, а саме до 31 жовтня 2020 року (п. 3.1); - Розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, у цілому складає 1,91% від суми, яка вказана п. 1.1.1 даного Договору, після вирахування всіх передбачених, чинним законодавством України податків та зборів. Орендна плата сплачується в гривні згідно з курсом Національного банку України на день виплати коштів (п. 4.1); - Орендна плата сплачується Орендарем щомісячно шляхом перерахування відповідної суми на розрахунковий рахунок Орендодавця з 15 по 30 число кожного місяця наступного за звітним (п. 4.2); - Орендар Зобов`язується обов`язково викупити Обладнання згідно п. 8 даного Договору (п. 7.1.6); - Орендар зобов`язується викупити Об`єкт оренди в кінці строку дії нього Договору, або достроково в будь-який час на вимогу Орендодавця, за умови письмового повідомлення Орендодавцем Орендаря на поштову адресу, або подання особисто, під розпис про вручення повідомлення, уповноваженій особі (працівнику) Орендаря за реквізитами визначеними у цьому Договорі не пізніше ніж за 1 (один\ місяць до дати обов`язкового викупу. Право власності на майно, що є Об`єктом оренди, у такому разі переходить до Орендаря після сплати останнім Орендодавцю повної суми орендної плати, нарахованої відповідно до умов цього Договору, та всієї суми обов`язкового викупного платежу в гривні, еквівалентної 2000 (двом тисячам доларів США), за офіційним курсом Національного банку України на день повернення коштів. Сплата всієї суми Орендодавцю відбувається шляхом перерахування відповідної суми грошових коштів на банківський рахунок Орендодавця, або готівковими коштами на розсуд останнього, з урахуванням умов чинного законодавства (п. 8.1). Матеріали справи містять специфікацію № 1, яка є додатком № 1 до договору оренди обладнання з обов`язковим викупом № 31-10-2019-7/2 від 31.10.2019 (а.с. 29) за змістом якої за даним договором Орендодавець передав у строкове платне користування Орендарю, а Орендар прийняв Обладнання, а саме: зарядні пристрої (станції) для електромобілів з наступними характеристиками: станція заряджання електромобілів змінного струму «Пристрої зарядні для електромобілів типу УЗЭ, код ДКПП 27.11.50-33.00», клас 1, тип системи заземлення ТN-S, електроживлення станції здійснюється від трьохфазної п`ятипровідної мережі змінного струму з номінальною напругою 380, частотою (50+-1)Гц. Тип кабеля КВГ 5x6; зарядні станції, вартістю 2 000 $ введені в експлуатацію за адресою: [ADDRESS], Автосалон [INFO]. Також, до позовної заяви долучено копії претензій, датованих 18.01.2020, адресованих керівнику ТОВ «Група Електроюа», зі змісту яких вбачається вимога позивача здійснити повний розрахунок за договорами № 30-10-2019-9/2 від 30.10.2019 та № (а.с. 41-44) № 31-10-2019-7/2 від 31.10.2019 (а.с. 34-70) протягом семи днів з моменту отримання таких претензій. При цьому, позивачем додано доказу направлення таких претензій засобам поштового зв`язку 18.01.2021 (а.с. 45). Позивач стверджує, що відповідач умови договорів оренди обладнання з обов`язковим викупом не виконав, у зв`язку з чим просить стягнути з нього заборгованості з орендної плати; заборгованості щодо викупу обладнання, а також 3% річних за порушення грошового зобов`язання. Відповідач доказів на спростування наведеного позивачем не надав. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Частиною 1 ст. 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Згідно з ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Як неодноразово вказував Верховний Суд, ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц /провадження № 14-68цс18/, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц /провадження № 14-241цс19/, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 /провадження № 12-142гс19/). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) , тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. При цьому матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договори № 30-10-2019-9/2 від 30.10.2019 та № 31-10-2019-7/2 від 31.10.2019 у встановленому законом порядку оспорювалися чи визнавалися недійсними. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Судом встановлено, що станом на день звернення з позовом заборгованість відповідача перед позивачем: - за договором оренди обладнання з обов`язковим викупом № 30-10-2019-9/2 від 30.10.2019 складає 174 641,79 грн в т.ч.: 34 704,96 грн орендної плати; 1 021,46 грн 3% річних за порушення зобов`язання зі сплати орендних платежів; 136 450,00 грн вартості обладнання у зв`язку з обов`язковим викупом; 2 465,37 грн 3% річних за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу; - за договором оренди обладнання з обов`язковим викупом № 31-10-2019-7/2 від 31.10.2019 складає 68 506,08 грн в т.ч.: 12 575,23 грн орендної плати; 369,23 грн 3% річних за порушення зобов`язання із сплати орендних платежів; 54 580,00 грн вартості обладнання у зв`язку з обов`язковим викупом; 981,62 грн 3% річних за порушення зобов`язання із обов`язкового викупу. Відповідач доводів позивача про таку заборгованість не спростував, контррозрахунку заборгованості не зробив, доказів сплати заборгованості не подав, факт оплати або повернення об`єктів оренди за договорами - не довів. Натомість позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості і його розміру. Правильність нарахованих позивачем сум орендної плати судом перевірена, відповідачем не заперечується і не спростовується, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. За викладених обставин, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позовної заяви та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 431,49 грн судового збору (а.с. 14). Щодо витрат на правову допомогу В позовній заяві вказано, що орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 3 500,00 грн, остаточний розрахунок понесених судових витрат буде наданий протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (а.с. 11). Наразі матеріали справи остаточного розміру витрат позивача на правничу допомогу та доказів на їх підтвердження не містить. Суд зазначає, що ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14- 382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні». Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20 (провадження №61-18451св20) вказано, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18). Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15.04.2020 у справі № 199/3939/18-ц та від 09.06.2020 у справі № 466/9758/16-ц. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 5019/1274/11 з огляду на те, що склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, підлягають доведенню, то у разі ненадсилання копій відповідних доказів іншій стороні фактично матиме наслідком порушення принципу змагальності та неможливості іншим учасникам судового розгляду бути ознайомленим із їхнім змістом. Вказані обставини, у свою чергу, позбавляють можливості іншу сторону надати свої заперечення щодо обсягів витрат, а також правильності їх обрахунку. Суд також звертає увагу, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 02.02.2023 у справі № 915/606/21, суд порушує принцип змагальності сторін, якщо самостійно з власної ініціативи здійснює за сторону доведення обставин, що мають значення для вирішення питання розподілу судових витрат. Оскільки наразі матеріали справи наразі не містять документів на підтвердження витрат на правничу допомогу, які позивач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, то суд вважає передчасним вирішення питання щодо відшкодування позивачу таких судових витрат (на правничу допомогу). Враховуючи викладене,

Outcome: approved