Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [INFO] про відшкодування моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. В обґрунтування позову вказав, що він з 25.05.2015 року по 21.08.2019 року проходив військову службу. 21.08.2019 року позивача було звільнено з військової служби в запас. Однак при звільненні позивачу не було нараховано та не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2020 року, дану бездіяльність відповідача було визнано протиправною та зобов`язано відповідача виплатити відповідну грошову компенсацію. Своїми протиправними діями відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яка виразилася в тому, що він пережив стресову ситуацію, розчарування в діяльності цього державного органу, відчуття тривалої невизначеності. Тривала боротьба за свої права протягом півтора року виснажувала позивача, викликала в нього тривогу та психічне напруження у зв`язку з очікуванням рішення та його виконанням лише у січні 2021 року. Зазначені обставини також негативно вплинули на нього та призвели до того, що 01.06.2020 року йому було встановлено третю групу інвалідності. За таких обставин просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача відшкодування моральної шкоди, завданої йому діями [INFO] у розмірі 10000 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 13.03.2023 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні без виклику (повідомлення) сторін. 21.04.2023 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та пояснив, що невиплата грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку жодним чином не вплинула на стан здоров`я позивача. Доводи позивача про його тривалу боротьбу за захист своїх прав є безпідставними, оскільки позов про стягнення грошової компенсації було подано 03.03.2020 року, рішення суду за його позовом набрало законної сили 05.10.2020 року, а виплата відбулася у січні 2021 року. Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між несвоєчасним розрахунком та завданою йому шкодою. Також вказав, що, позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах. За таких обставин просить відмовити у задоволенні позову. 27.04.2023 року представник позивача адвокат Дьорко А.М. подав до суду відповідь на відзив на позов, в якій вказав, що протиправна невиплата грошової компенсації за невикористану щорічну основу відпустку сприяла загостренню наявних у позивача хвороб та не давала йому можливості повноцінно проходити лікування. При цьому, позивач не пропустив строк звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, оскільки він просить відшкодувати її на підставі норм цивільного законодавства та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», а не трудового законодавства. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. За таких\~обставин,\~суд вирішує\~справу без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи\~(у\~письмовому провадженні)\~за наявними\~у справі\~матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] , яке видане 21.12.2015 року, та проходив військову службу за контрактом у в/ч [NUMBER] [INFO] (а.с. 8, 9). Наказом військового комісара [INFO] (по стройовій частині) від 21.08.2019 року № 40 майора [PERSON] звільнено у запас, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 9). Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, 03.03.2020 року позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до [INFO] про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року в адміністративній справі № 340/727/20, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.10.2020 року, позов [PERSON] задоволено, визнано протиправними дії [INFO] щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік в неповному розмірі та зобов`язано [INFO] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані 10 календарних днів щорічної основної відпустки за 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення в розмірі 15 743,40 грн., станом на день звільнення з військової служби 21 серпня 2019 року (а.с. 10-13). У січні 2021 року дане рішення суду було виконано, що сторонами не заперечується. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 56 Конституції України, згідно якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, а також нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Так, відповідно до\~ст. 1173 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України\~передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Як з`ясовано судом, підставою для відшкодування шкоди у цій справі є протиправна бездіяльність [INFO] (правонаступником якого є відповідач), що полягала у невиплаті грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік в повному розмірі, а також затримка виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили 05.10.2022 року, що вплинуло фізичний та психологічний стан позивача. В абзаці другому пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.\~\~ Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року в справі № 686/13212/19. Так, факт протиправності невиплати грошової компенсації позивачу за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік в повному розмірі сторонами не заперечується та підтверджується відповідним судовим рішенням, яке набрало законної сили. Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. \~ \~ \~ \~Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. \~ \~ \~ \~Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. \~ \~ \~ \~ \~У практиці Європейського Суду з прав людини відзначено, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). \~ \~ \~ \~Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 750/6330/17. Суд вважає, що наведені позивачем обставини, а саме протиправна бездіяльність [INFO] , що полягала у невиплаті грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік в повному розмірі, спричинили йому душевні страждання, переживання, стрес та відчуття певної невизначеності, тобто заподіяли йому моральну шкоду. Водночас, позивачем не доведено наявності негативного впливу невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та затримки виконання рішення суду на погіршення його стану здоров`я. Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи, що протиправність дій відповідача доведена належними і допустимими доказами, врахувавши, що факт заподіяння моральної шкоди пов`язується з душевними стражданнями та переживаннями, тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та затримки виконання рішення суду на три місяці, дотримуючись принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 3000 грн. Визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн. відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та враховує моральні страждання, які зазнав позивач внаслідок невиплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку та затримки виконання рішення суду, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню частково. При цьому, суд вважає твердження відповідача необхідність застосування до спірних правовідносин тримісячного строку для звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, передбаченого ст. 233 КЗпП України є помилковим, оскільки стягнення моральної шкоди відбувається не з роботодавця на підставі ст. 237-1 КЗпП України, а з держави на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Відтак, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність у три роки, яку позивач не пропустив. Також, слід відзначити, що відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини органів державної влади. Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Як вбачається з пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. \~ \~ \~ \~Згідно ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~5\~ЦПК України\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). Окрім того, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року в справі № 242/4741/16-ц.

Outcome: partial