Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ременюк Тетяна Олександрівна , яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк», звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування майном. Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що АТ «Альфа-Банк» було оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 41,9 кв.м., загальною площею 52,5 кв.м. 10.04.2007 року між Акцонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянином [PERSON] було укладено договір кредиту №600/07-042, відповідно до якого, банк надає у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. У якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №600/07-042, [PERSON] , як іпотекодавці, передали в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 41,9 кв.м., загальною площею 52,5 кв.м. Оскільки позичальник не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, було звернуто стягнення на квартиру іпотекодавців. Правовою підставою для реєстрації права власності права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження у п.п. 4.5.3. договору іпотеки № 600/07-042 від 10.04.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року, було прийнято рішення № 5/2019 щодо припинення даного суб`єкта (юридичної особи) шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», де у п.п.1.2. визначено, що правонаступництво щодо усього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. Державним реєстратором Федорич А.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 4464 2229 від 19.10.2021 року. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2021 року, було зареєстровано право власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 41,9 кв.м., загальною площею 52,5 кв.м. Таким чином, позивач стверджує, що втративши право власності на спірну квартиру, відповідачі втратили право користування даним нерухомим майном. Відтак, подальше проживання останніх у квартирі без жодних правових підстав, фактично порушують законні права власника - АТ «Альфа-Банк» користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд. З урахуванням зазначеного, позивач просить визнати громадян: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.12.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 01.02.2023 року від Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради надійшов лист, відповідно до якого остання не є належною юридичною особою та не має законних підстав для участі у справі про визнання осіб такими, що втратили право користування майном, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 07.02.2023 року від представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради надійшли письмові пояснення відповідно до яких, саме Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, є належною третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у даній справі. Також, зі змісту даного листа вбачається, що Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, заперечує щодо задоволення позовних вимог та просить проводити розгляд справи у відсутності представника Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки та піклування. 09.02.2023 від представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» надійшло клопотання про заміну позивача правонаступником. Зі змісту наведеного клопотання вбачається, що АТ «Альфа-Банк» перейменоване у Акціонерне товариство «Сенс Банк». Ухвалою суду від 09.02.2023 року залучено до участі у справі в якості позивача шляхом заміни назви позивача Акціонерне товариство «Сенс Банк». Також, залучено до розгляду справи, в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради (як орган опіки і піклування). 25.04.2023 року від представника позивача надійшла заява про уточнення суб`єктивного складу сторін. Відповідно до поданої заяви, адвокат Блажевський П.І., який діє в інтересах Акціонерного товариства «Сенс Банк», просить прийняти до уваги вірні дані про прізвище відповідача [PERSON] , яка діє від імені та в інтересах [PERSON] . Ухвалою суду від 25.04.2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями, а також довідками про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи. Згідно з наявною у матеріалах справи заявою, представник позивача просить проводити розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема у відповідності до ст. 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за їх відсутності не скористались. Відповідно до ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати усі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідачі неодноразово не з`являлись у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства прямо забороняється Законом. Отже, оскільки поважність причин неявки відповідачів судом не встановлена, зокрема не підтверджена належними та допустимими доказами, як і не встановлена неможливість відповідачів забезпечити участь уповноваженого представника в судовому засіданні, відповідачам надавалася можливість реалізувати своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві, подачу інших доказів, окрім наявних у матеріалах справи, протягом часу судового провадження, з врахуванням тривалості провадження у справі, з метою забезпечення розумних строків провадження у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та доводи сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У процесі судового розгляду, судом встановлено, що 10.04.2007 року між Акцонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та громадянином [PERSON] було укладено договір кредиту №600/07-042, відповідно до якого, банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти. У якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором №600/07-042, [PERSON] , як іпотекодавець передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 41,9 кв.м., загальною площею 52,5 кв.м. Оскільки позичальник не належним чином виконував взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, було звернуто стягнення на квартиру іпотекодавця на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5.3. Іпотечного договору) та власник звернувся з відповідною заявою до державного реєстратора. Правовою підставою для реєстрації права власності АТ «Альфа-Банк» на нерухоме майно є відповідне застереження у п.п. 4.5.3. договору іпотеки № 600/07-042 від 10.04.2007 року, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За положеннями ч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, судом з досліджених документів встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . У справі, яка розглядається, спір виник у зв`язку з тим, що позивач, як новий власник який набув право власності на квартиру, яка, згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, була предметом іпотеки, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередні власники надалі зареєстровані у цій квартирі. Згідно з довідкою Галицької районної адміністрації від 09.11.21 № 31-вих-104/32, відповідно до Реєстру територіальної громади Галицького районну м. Львова, за адресою: [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, малолітня [PERSON] , [INFO] , яка на момент ухвалення даного рішення не досягла 14 років, у спірній квартирі зареєстрована з 18.09.2012 року, тобто після укладення договору іпотеки. Отже, передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію у ній малолітньої особи. Варто зазначити, що згідно умов іпотечного договору від 20.04.2007 року (п.2.1.10) іпотекодавець зобов`язався не реєструвати третіх осіб (в тому числі малолітніх та неповнолітніх без письмової згоди іпотекодержателя) у квартирі, що є предметом іпотеки. Разом з тим, всупереч умовам договору, у квартирі була проведена реєстрація дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь- яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Окрім того, малолітня/неповнолітня дитина не має майнових прав на нерухоме майно, що перебуває у власності позивача. Матеріалами справи встановлено, що позивач звертався до відповідачів із вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про добровільне виселення. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 6112738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги». Втративши право власності на квартиру відповідачі втратили право користування майном. Відповідачами до матеріалів справи не було долучено жодного доказу, що спірне житло є їх єдиним місцем проживання та станом на дату судового розгляду відповідачі постійно проживають у спірному майні. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З огляду на наведене, за змістом ч.1 ст. 405 ЦК України,зазначених вище норм ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 156 ЖК, вбачається, що право на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником у належному власникові житловому приміщенні. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням виникає та існує лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Позивач не надавав своєї згоди на реєстрацію у спірній квартирі малолітньої особи. Відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» вимагає, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. При укладенні договору іпотеки права дитини порушені не були. Дитина не була власницею та не користувалася нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не була зареєстрована за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібно. У постанові Касаційного Цивільного Суду від 02.09.2020 року у справі № 755/18091/18 зазначено: «При укладенні договору іпотеки права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувались нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки і, отже, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібне, оскільки перереєстрація права власності на предмет іпотеки не призвела до зменшення чи обмеження існуючого права на користування вказаним житлом дітей, адже діти набули права користування цим житлом як члени сім 'ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом часу перебування квартири в іпотеці." Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України). Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). До того ж, згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення. Згідно п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику житла належить право користування та розпорядження своєю власністю. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. Таким чином, встановлено, що наявність реєстрації відповідачів у належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України, створює перешкоди у реалізації власнику права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це зняття з реєстраційного обліку відповідачів після визнання їх такими, що втратили право користування майном, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів можливо виключно у судовому порядку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі. Разом з тим, 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який згодом був продовжений відповідними Указами. Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту: «5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону». Враховуючи, що на момент ухвалення даного рішення воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду підлягає зупиненню на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідачів суму сплаченого позивачем судового збору в повному розмірі, а саме по 1342 грн., з кожного.

Outcome: approved