Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

В грудні 2020 року, [PERSON] (позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (відповідач 3), [PERSON] (відповідач 4); треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович; приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна; Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради, про визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації обтяження на квартиру, витребування квартири з чужого незаконного володіння зі скасуванням державної реєстрації квартири за останнім власником Заявою від 15.02.2021 року представник позивача адвокат Шаповалов С.В. уточнив позовні вимоги та виклав їх в остаточній редакції, просив суд: 1. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення та відповідний запис державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної міської адміністрації) у м. Києві, [PERSON] , яка провела незаконну державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 2222927480000, ідентифікаційний номер самого рішення № 55169649, по квартирі [ADDRESS] , де власником став відповідач-1 ( [PERSON] ). 2. Витребувати на користь [PERSON] у [PERSON] , набуту безпідставно нею квартиру [ADDRESS] , (яка була придбана у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 18 грудня 2020 року) та скасувати відповідний запис про державну реєстрацію у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке було прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною, - номер запису про право власності 39798081, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2222927480000. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що громадянка США [PERSON] (позивач) є титульним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується оригіналом договору купівлі-продажу та інформаційною довідкою БТІ м. Києва КВ-2020 № 38163 «Про реєстрацію квартири в державному реєстрі нерухомого майна» від 01.12.2020 року, але на теперішній час постійно проживає в США і останній раз перебувала в Україні у 2005 році. Позивачу стало відомо, що 02.11.2020 року, державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної міської адміністрації) у м. Києві, [PERSON] , прийняла незаконне рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 2222927480000, ідентифікаційний номер самого рішення № 55169649, по квартирі [ADDRESS] , такі данні були внесені у відповідний державний реєстр, де власником став відповідач-1 - [PERSON] , а підставою для такої реєстрації став повністю сфальшований договір купівлі-продажу від 04.04.2011 року, нібито оформлений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. Водночас, Міністерство юстиції України Наказом № 186/5 від 22.01.2021 року, скасував рішення від 16.11.2020 року № 55169649 прийняте державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної міської адміністрації) у м. Києві, [PERSON] . 10.12.2020 року відбулося, протиправне відчуження, де власником став (відповідач 2) [PERSON] , та 18.12.2020 року, відбулось безпідставне відчуження цієї квартири покупцю [PERSON] (відповідач -3). Позивач вважає, що спірна квартира вибула з її володіння поза її волею за підробленим договором купівлі-продажу від 04.04.2011 року, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. У відзиві на позов відповідач 1 ( [PERSON] ) зазначив, що особисто 04.04.2011 році купував квартиру у позивача ( [PERSON] ) і оформив таку угоду у нотаріуса Курковської Я.Л., але при цьому своєчасно не провів державну реєстрацію, бо про це дізнався лише тоді, коли мав наміри її продати, тобто у 2020 році. У відповіді на відзив представник позивача зазначила, що надані письмові відомості відповідачем-1, є спотворені у повному обсязі, що позивач не знаходилась на території України з 2005 року, що в спірному договорі від 04.04.2011 року, неправильно вказані її персональні данні, тобто, по паспорту вона є [PERSON] , але у договорі вказано по-батькові [PERSON] , не вірно зазначений рік народження (її рік народження 1946, у договорі зазначений 1948р.), тобто існують усі ознаки підробки цієї угоди, та інші унеможливлюючи факти укладання нею такого правочину. 02 березня 2021 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почати підготовче провадження з моменту відкриття провадження по справі. 08 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва залишив без розгляду заяву про відмову від позову та повернув її адвокату Киченок А.С. 12 жовтня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача адвоката Бардіної О.О. від 13.09.2021 року про призначення експертизи. 21 січня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва зупинено провадження за заявою адвоката Киченок А.С. від 19.01.2022 року, у зв`язку із надходженням на адресу суду апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08.07.2021 року. Ухвалою від 09 серпня 2022 року Київський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження адвокату Киченок А.С. 31 серпня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва провадження у цивільній справі поновлено. 17 жовтня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні заяви представнику відповідача-2 про зупинення провадження у цивільній справі. 18 листопаду 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному проваджені. 31 січня 2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 про зупинення провадження у справі, у зв`язку із розглядом адміністративної справи №640/890/22. 07.05.2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання відповідача-1 щодо звернення до компетентного іноземного суду у м. Нью-Йорк, США з судовим дорученням про надання правової допомоги для встановлення особи позивача, місця проживання позивача, дієздатності позивача, наявності чи відсутності у неї вимог по справі №761/42302/20, її доводів, аргументів та доказів у цій справі, а також з`ясування кола осіб, яких вона уповноважила представляти її інтереси та чим підтверджуються їх повноваження. 08.06.2023 року, в судовому засіданні представник позивача Шаповалов С.В. позов підтримав за викладених підстав зазначених у останній редакції позовної заяви та просив її задовільнити. Представник відповідача-1, Бардіна О.О. заперечувала, щодо задоволення позову. Представник відповідача-3, адвокат Соколовська О.В., була належним чином повідомлена про дату та час та місце розгляду справи, до суду не надсилала клопотань щодо перенесення розгляду справи, в попередніх судових засіданнях проти задоволення позову категорично заперечувала зазначаючи, що позивачем не надано до суду жодних доказів того що спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею і тому суд повинен відмовити у витребуванні спірної квартири у [PERSON] , яка є добросовісним покупцем. Інші учасники справи повідомлялися судом належним чином про розгляд справи в судове засідання не з`явилися. У відповідності до ч. 1, ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цією статтею. Суд оцінюючи позовні вимоги віндикаційного позову, письмові докази надані позивачем, також бере до уваги пояснення представника позивача адвоката Шаповалова С.В., що були надані ним в судовому засіданні, заперечення представників відповідачів, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.11.2020 року, державний реєстратор Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної міської адміністрації) у м. Києві, [PERSON] , прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 2222927480000, ідентифікаційний номер самого рішення № 55169649, по квартирі [ADDRESS] , такі данні були внесені у відповідний державний реєстр, де власником став [PERSON] (відповідач-1). Підставою для такої реєстрації була відповідна заява відповідача-1 та договір купівлі-продажу спірної квартири від 04.04.2011 року, який нібито оформлений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . У подальшому 10.12.2020 року, спірна квартира була відчужена на користь відповідача-2 ( [PERSON] ), а останній вже 18.12.2020 року, зробив знову відчуження цієї квартири покупцю, тобто відповідачу-3 ( [PERSON] ). Квартира [ADDRESS] на час розгляду судом справи перебуває у власності відповідача-3 ( [PERSON] ) на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2020 укладеного між нею та відповідачем-2 ( [PERSON] ), що підтверджується відповідним записом про державну реєстрацію у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке було прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною, - номер запису про право власності 39798081, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2222927480000. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації, - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно витребовується від особи, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними») шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, а виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Суд зазначає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд встановив, що спірне майно вибуло з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Згідно з ч. ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». В зв`язку з цим, не потребується визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. зареєстрованому в реєстрі № 545, оскільки вказаний договір не вчинявся, тобто є нікчемним, з наступних підстав. Суд вважає, за необхідне встановити дійсного власника майна, для чого досліджує всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 23 листопаду 1993 року (оригінал якого був досліджений в судовому засіданні 08.06.2023 року) укладеного між [PERSON] та громадянкою США [PERSON] , який в свою чергу був зареєстрований у [ADDRESS] , квартира перейшла у власність останній (підтверджується інформаційною довідкою БТІ КВ-2020 за № 38163 від 01.12.2020 року). Окрім того, в судовому засіданні досліджений оригінал паспорту та Віза № 8873 (дійсна 17.11.1993 року по 30.11.1993 року) видана Генеральним консульством України 08 листопаду 1993 року, з відміткою про перетин кордону України громадянкою США [PERSON] , що підтверджує її перебування в Україні під час оформлення вищезгаданого договору купівлі-продажу від 23 листопаду 1993 року, а також досліджена завірена (апостильована з перекладом на українську мову 18.05.2021 року) копія паспорту громадянки США [PERSON] . Також, під час розгляду справи, наявними, достовірними, допустимими та належними доказами які зібрані і знаходяться в матеріалах справи, судом встановлено, що - договір купівлі-продажу від 04.04.2011 року по спірній квартирі, не міг бути укладений між [PERSON] та [PERSON] і є нікчемною угодою на підставі якої державним реєстратором було прийняте протиправне рішення щодо відкриття відповідного розділу у державному реєстрі, виходячи з наступного: Судом досліджена інформація зазначена у листі з БТІ м. Києва за № 062/14 від 20.01.2022 року (яка надана на адвокатський запит № 36, від 22.12.2022 року представнику позивача Шаповалова С.В. ) в якій зазначено, що комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» не виготовляло та не видавало довідок-характеристик (витягів з реєстру прав власності) на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Така інформація свідчить про неможливість укладати будь-які нотаріальні договори про відчуження (Абзац перший пункту 63 в редакції Наказу Міністерства юстиції N 615/5 ( z0255-10) від 26.03.2010 року). Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» (далі Прикінцеві положення Закону) до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Так, пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, зокрема передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, тобто про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), а державна реєстрація прав проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), зокрема БТІ м. Києва. Також для нотаріального оформлення правочину, відповідно Інструкції про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженої Наказом МЮ України № 20/5 від 03.03.2004 року зі змінами та доповненнями, останні зміни датовані Наказом МЮУ- 23.03.2011 року № 884/5) - обов`язково при вчинені нотаріусом такого роду правочину повинен бути наявний ідентифікаційний код власника майна (ст. 19 вищезгаданої інструкції) бо, зокрема при посвідченні правочинів майнового характеру нотаріусом у текстах правочинів обов`язково зазначається: для фізичних осіб - ідентифікаційний номер за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків. На підтвердження наявності ідентифікаційного номера (коду) нотаріусу подається відповідна, завірена уповноваженою особою, довідка або (витяг), фотокопія якої(го) долучається до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса. Але, судом достовірно встановлено, що 24.05.2021 році громадянка США [PERSON] , вперше на території України, за допомогою свого представника, отримала картку платника податків за номером [NUMBER] . Окрім цього, судом досліджені письмові докази сплати витрат на утримання спірної квартири та прибудинкової території з моменту її придбання в 1993 році громадянкою США [PERSON] , а представник відповідача-1 ( [PERSON] ), не зміг цього спростувати та не надав до суду будь-яких доказів, які б свідчили про зворотне, лише пояснивши суду фінансову неможливість це зробити, бо на той час на його утриманні була інша квартира. Також, суд дослідив копію Висновку судово-технічної експертизи документів № СЕ-19/111-22/28793-ДД від 28.07.2022 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 12020100020005076 від 13.12.2020 року, яке розглядається Дарницьким районним судом м. Києва, провадження № 753/12446/22, по обвинуваченню [PERSON] . Так, у резолютивній частині зазначається, що: «Бланк договору купівлі-продажу від 04.04.2011 року по квартирі [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. із серійним номером ВРІ № 869199, не відповідає за способом друку та спеціальними елементами захисту аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України. Фонові зображення та друковані тексти блакитного та зеленого кольору на лицьовому та зворотньому боці бланка договору, захисні волокна на лицьовому та зворотньому боці бланка документа та серійний номер «ВРІ № 869199» (крім вхідних типографських даних), нанесено плоским способом друку. Вихідні типографські дані нанесені за допомогою копіювально-множильної техніки зі струменевим способом передачі зображення.». Суд зауважує, що доводи представника відповідача-1 адвоката Бардіної О.О. щодо відмови суду у проведенні судової (почеркознавчої) експертизи не підлягали задоволенню, оскільки вони не входять до предмета доказування при вирішенні вимог за позовом [PERSON] , які розглядаються, у зв`язку з чим підлягають відхиленню, бо суд відповідно до ч. 1, ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Також, представник відповідача-1 адвокат Бардіна О.О., в своїх поясненнях, наданих в суді, зазначала про відсутність жодних доказів у позивача щодо не укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 04.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] , обґрунтовуючи це тим, що відповідно до Єдиного реєстру спеціальних нотаріальних бланків, (якраз цей бланк ВРІ 869199) було використано нотаріусом Курковською Я.Л. для оформлення правочину щодо відчуження спірної квартири. Суд ставиться критично до такого ствердження, бо реєстр нотаріальних бланків підтверджує лише той факт, що такий бланк, отриманий та використаний нотаріусом Курковською Я.Л., виключно 04.04.2011 року, але ідентифікації та персоналізації цієї конкретної угоди, такий реєстр не містить. Відповідно до ст. 52 Закону України «Про нотаріат», лише запис у нотаріальному реєстрі та наявність в нотаріальному архіві другого примірника договору купівлі-продажу, - є належним та достатнім доказом вчинення такого правочину, але такі відомості відсутні, як в архіві приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.Л., так і Київському державному нотаріальному архіві, що підтверджено відповідними письмовим доказами. З огляду на копію договору купівлі-продажу від 04.04.2011 року, на який посилається відповідач-1 [PERSON] , як на угоду укладеною з [PERSON] , 1948 р.н., судом встановлено, що зазначений рік народження «продавця» не відповідає року народження позивача, окрім цього відсутні у договорі відомості щодо податкового коду, який обов`язково повинен бути зазначений нотаріусом, а також продавець відображений по батькові, як [PERSON] , що не відповідає правоустановчому документу про належність спірної квартири дійсному титульному власнику. Окрім цього, у договорі купівлі-продажу від 04.04.2011 року, пунктом 9 зазначено, що право власності на придбаний об`єкт у Покупця виникає з моменту його державної реєстрації, що свідчить про обізнаність останнього щодо його обов`язку провести державну реєстрацію цього правочину для набуття права власності на нього встановлену законом, тобто ст.ст. 182 та 210 ЦК України визначається обов`язковість державної реєстрації та зазначається, що правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації і тому посилання представника відповідача-1 ( Бардіної О.О. ), що [PERSON] не здійснив державну реєстрацію правочину у зв`язку з необізнаністю щодо обов`язковості такої дії, оцінюється судом критично. Вищенаведене може свідчити про підробку договору купівлі-продажу від 04.04.2011 року по квартирі [ADDRESS] , що ніяк не співвідноситься з показами представника відповідача-1, щодо укладання такого договору у нотаріальній формі. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року по справі №925/1265/16 зроблено висновок про те, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним вказаною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача як способу захисту прав власника, порушеним незаконним відчуженням цього майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірним, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Між тим Постановою ВСУ від 17.12.2014 року по справі № 6-140цс14 (ЄДРСР) передбачено, що за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними, бо захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. З урахуванням вищевикладеного,

Outcome: approved