Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач ТОВ «ФК «Позика» 29.03.2021 звернувся в Ленінський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] про зняття арештів з майна. Позовна заява обґрунтована тим, що 23.12.2020 між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Позика» укладено договір купівлі продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] . Вказував, що під час здійснення своїх прав позивачу стало відомо, що на підставі постанови від 03.06.2010 від 22.10.2010 та від 02.03.2010 вказане майно перебуває під арештом. В поданій до суду позовній заяві просить припинити чинність арештів відносно нерухомого майна квартири в [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30.04.2021 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подавав. Третя особа письмові пояснення щодо позову до суду не подавала. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 24.03.2023 справа прийнята до провадження суду. Позивач просив суд проводити розгляд справи без участі представника. Відповідач в судове засідання не з`явився, з клопотаннями до суду не звертався. Суд, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» на підставі договору купівлі-продажу від 23.12.2020 набуло у власність нерухоме майно квартиру [ADDRESS] (а.с. 4-5). Також встановлено, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме та реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо квартири [ADDRESS] існують наступні обтяження: -номер запису про іпотеку 39914452, дата, час реєстрації 03.03.2008 13:44:29, іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель ТОВ «Діджи Фінанс»; -номер запису про обтяження 39914707, дата, час реєстрації 02.03.2010 17:27:28, постанова про арешт майна серія та номер АА№ 534234 від 02.03.2010, обтяжувач Ленінський ВДВС Харківського міського управління юстиції, особа, майно якої обтяжуються [PERSON] ; -номер запису про обтяження 39914391, дата, час реєстрації 03.03.2008 13:40:17, на підставі договорі іпотеки від 03.03.2008, особа, майно якої обтяжується [PERSON] , підстава внесення рішення про держану реєстрацію індексний номер 55926828 від 24.12.2020 15:20:03; -арешт нерухомого майна, зареєстровано 03.06.2010 14:13:13, підстава обтяження постанова про арешт 007859 від 02.06.2010 Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ, власник [PERSON] ; -арешт нерухомого майна зареєстровано 22.10.2010 11:05:12 на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, 10-820/10, 22.10.2010 Ленінським ВДВС Харківського міського управління юстиції, власник [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що наявність запису про обтяження нерухомого майна унеможливлює в повній мірі реалізацію права власності позивача на вказане майно. Разом з тим, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону обтяження це заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Статтею 12 зазначеного Закону передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до\~ст.\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» \~за результатом\~розгляду документів,\~поданих для\~державної реєстрації\~прав,\~державний реєстратор\~на підставі\~прийнятого ним\~рішення про\~державну реєстрацію\~прав вносить\~відомості про\~речові права,\~обтяження речових\~прав до\~Державного реєстру\~прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. З наданих до суду матеріалів встановлено, що щодо спірного нерухомого майна, яким є квартира [ADDRESS] , зареєстровано ряд обтяжень, в тому числі і арешти нерухомого майна, накладені органами Державної виконавчої служби в ході здійснення виконавчих проваджень, щодо яких позивачем заявлено позовні вимоги. Звертаючись до суду з даним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, позивач в поданій до суду позовній заяві, звертаючись до суду з позовними вимогами до одного відповідача [PERSON] , просить суд припинити чинність арештів. Законодавець у частині першій статті 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно із частиною першою статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Відповідно до пункту 5 частини третьої статті11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частин першої, другої, третьої та четвертої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Матеріали справи не містять жодних даних про те, що постанови державних виконавців, на підставі яких було внесено відомості про накладення заборони на нерухоме майно, втратили чинність чи були оскаржені у встановленому законом порядку. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на час вирішення справи, яка передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. Матеріалами справи встановлено, що підставами для обтяження майна, квартири [ADDRESS] є постанови державних виконавців в рамках виконавчих проваджень. Але звертаючись до суду з даним позовом, позивач не пред`являє позовні вимоги до осіб, в інтересах яких було накладено арешт на майно, а також до [PERSON] , на майно якого в тому числі було накладено арешт постановами державних виконавців від 22.10.2010 та від 02.06.2010, та які є належними відповідачами у справі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17). Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зроблено правовий висновок про те, що орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно\~ у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)). Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц, від 03 травня 2022 року у справі № 711/3591/21). Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Аналогічна правова позиція підтримана Верховним судом 07 грудня 2022 року у справі № 359/3609/19, провадження № 61-18794св20 (ЄДРСРУ № 107878102). Оскільки в даній справі предметом спору є вимога про звільнення майна з-під арешту, позов пред`явлено не до всіх відповідачів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При вирішення справи суд також виходить з того, що на час набуття позивачем у власність спірної квартири оскаржувані заборони мали місце, були чинними, відомості про них були наявними в Державному реєстрі. Отже позивач, укладаючи договір купівлі-продажу від 23.12.2020, усвідомлював набуття прав на майно, щодо якого існують заборони. Тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Позика» до [PERSON] про знання арештів з майна є безпідставними та не підлягають задоволенню. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed