Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

У листопаді 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі по тексту позивач) до [PERSON] (далі по тексту відповідач) про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що є батьком відповідача, учасником бойових дій та пенсіонером, зважаючи на стан здоров`я позивачу протипоказане фізичне навантаження. Відповідно до довідки про доходи від 27.04.2022р. за період з 01.09.2021р. по 31.08.2022р. сума пенсії позивача складає 50 114, 40 грн., розмір щомісячної пенсії за останній місяць серпень 2022 року становить 4256,70 грн. Позивач вказує, що витрати на харчування, ліки, комунальні послуги значно перевищуюсь суму пенсії. На даний час його матеріальне становище є скрутним, йому не вистачає коштів на життя, потребує постійного обстеження та лікування. В добровільному порядку відповідач допомагати позивачу відмовляється, а тому просить суд стягувати з відповідача аліменти на утримання непрацездатного батька у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову довічно. Ухвалою суду від 16.11.2022р. по справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 16.12.2022р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позивача висловив свої заперечення стосовно вимоги позивача, наголосивши, зокрема, на наступному. У відповідача є сумніви, що позивач набув статусу непрацездатної особи в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачем не надано суду доказ. що він є непрацездатною особою. Щодо потреби в матеріальній допомозі, то відповідач вважає, що позивач не має потреби у наданні йому матеріальної допомоги, оскільки як учасник бойових дій має чимало соціальних пільг, які він може використовувати. За твердженням відповідача позивачем не надано суду докази всіх його доходів, оскільки для правильного вирішення спору необхідно було б надати суду довідку з податкової служби України про всі отримані доходи за період 2021 та 2022 роки. Представник відповідача стверджує, що позивач отримує пенсію, яка є більшою за встановлений державою прожитковий мінімум. Так, з 01.12.2022р. прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становить 2093 грн., в свою чергу пенсія, яку отримує позивач більше ніж у двічі перевищує прожитковий мінімум. На думку відповідача, позивач не потребує матеріальної допомоги, оскільки доходи які він отримує та може отримувати значно більші аніж необхідні для нормального життя. Крім того, позивач має значні державні пільги, автомобіль та квартиру батьків, яка може приносити дохід. На спростування твердження позивача про те, що позивач немає власного житла, відповідач вказує, що у позивача є квартира, яку він отримав у спадок, або отримає в майбутньому від своїх батьків за адресою [ADDRESS] . Також наголошує увагу на тому, що позивач ухилявся від своїх обов`язків щодо утримання позивача коли він був малолітнім та неповнолітнім. Крім того, у відзиві зауважено, що у позивача є працездатна дружина, з якою він уклав шлюб 28.08.2020р., а тому у відповідності до ч.4 ст.55, ч.1 ст.75 СК України, має обов`язок матеріально утримувати позивача. При цьому, відповідачу відомо, що позивач та його дружина займаються підприємницькою діяльністю, а саме продажем матраців. Стосовно вказаних у позовній заяві витрат позивача на оплату комунальних послуг, ліків та лікування, витрат на транспорт, то сторона відповідача наголошує, що відповідні аргументування не відповідають дійсності та не підтверджені жодним доказом. При цьому, відповідач звертає увагу на тому, що для учасників бойових дій законодавством передбачено пільги щодо сплати комунальних послуг зі знижкою у 75%; безкоштовного проїзду на усіх видах міського пасажирського транспорт; безкоштованого отримання необхідних ліків, імунобіологічні препарати та вироби медичного призначення; знижка в 75% на паливо для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення. На переконання відповідача, позивач у позовній заяві не обґрунтував суду розмір стягнення аліментів, чому саме 1/4 частина, а не більше або менше. При цьому, позивач навмисно не повідомив суд, що відповідач єдиний, хто працює у сім`ї, у нього на утриманні знаходиться дружина та син, який навчається, тому на думку відповідача стягнення з нього 1/4 частини від всіх його доходів є надмірним тягарем, враховуючи ту обставину, що він є пенсіонером та інвалідом другої групи та на даний час утримає сім`ю, в яку входить дружина та дитина. Враховуючи, що позивач не довів суду свою непрацездатність і потребу у матеріальній допомозі, не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх позовних вимог, відповідач просить суд відмовити у позові. Позивач не скористався правом на подання відповіді на вказаний відзив відповідача. Ухвалою суду від 08.02.2023р. вирішено перейти з розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів в розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Відповідно до ухвали суду від 27.02.2023р. витребувано у Державній податковій службі України відомості про суми доходів, джерела їх походження [PERSON] , [PERSON] , за період з 01.01.2021р. по 01.01.2023р. (включно). 22.03.2023р. до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: інформаційну довідку №320321072 від 16.01.2023р., відповідно до якої право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за дружиною позивача. 27.03.2023р. до суду надійшла витребувана інформація стосовно доходів позивача та його дружини. 28.03.2023р. до суду надійшло клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №312021 від 26.01.2023р.; консультативний висновок спеціаліста від 20.03.2023р. про стан здоров`я відповідача. 10.04.2023р. до суду надійшло клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи доказів, а саме: медичні довідки дослідження МРТ позивача. На підставі ухвали суду від 10.04.2023р., прийнято рішення про закриття підготовчого провадження та призначити справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 22.05.2023р. було допитано свідка [PERSON] , [INFO] свідків [PERSON] , [PERSON] , відповідача [PERSON] . Свідок [PERSON] , яку було попереджено судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, повідомила про те, позивач є її дядьком, проте вони не спілкуються. Наразі свідку не відомо де працює позивач, два роки тому він працював охоронцем та знає, що позивач таксував, отримує пенсію за віком, щодо групи інвалідності у позивача свідку не відомо. Свідок [PERSON] , яку було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, повідомила про те, що загалом піклувалися про життя відповідача його мати, бабуся і дідусь, батько активної участі не приймав. Коли захворіла мати він взагалі не допомагав, також свідок вказала, що позивач дієздатний, раніше працював охоронцем. Свідок [PERSON] , яку було попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, повідомила про те, що відповідач має проблеми із здоров`ям, а також те, що позивач останній час звертався з погрозами до своїх дітей, коли перебував в стані алкогольного . Відповідач, під час допиту як свідка повідомив суд про те, що позивач не потребує матеріальної допомоги та належним чином не виконував свої батьківські обов`язки. Також пояснив, що він мешкав у дідуся та бабусі, а позивач забирав його до себе лише на вихідні, та саме мати утримувала сім`ю. Вказав, що позивач позичив у нього кошти два роки тому, однак досі не повернув борг. Наразі батько з ним не спілкується, останній раз спілкувалися рік тому. Також відповідач пояснив, що в подарованій батьком квартирі, він не проживає та не здає в оренду. Представник позивача у судовому засіданні 13.06.2023р. позов підтримала та просила задовольнити, наголосивши на обов`язку відповідача утримувати позивача, натомість сторона відповідача заперечила проти задоволення позову, зазначивши подібні обгрунтування, висловленні у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представників сторін у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив наступне. Відповідач [PERSON] є сином позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що станом на день звернення до суду позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Судом встановлено, що позивач отримує пенсію за віком, що підтверджено довідкою про доходи №4197631349214104, відповідно до якої розмір отриманої позивачем пенсії за період з 01.09.2021р. по 31.08.2022р. складає 50 114, 40 грн. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків від 16.03.2023р. нарахована сума доходу позивача за 2021 рік складає 165 338, 20 грн., за 2022р. 104 016, 85 грн., нарахована сума доходу дружини позивача за 2021 рік становить 2 350 930 грн. Позивач також має статус учасника бойових дій в Республіці Афганістан (посвідчення [NUMBER] ), що підтверджено довідкою від 12.05.2016р. за №51. Положення законодавста, якими суд керується при розгляді даної справи. Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Відповідно до ст. 2 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб, утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Таке піклування, турбота може знаходити свій вияв у особистому догляді, наданні матеріальної допомоги, представництві, захисті прав та інтересів батьків у різних установах тощо. Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). Згідно із ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатним, в розумінні ч. 3 ст. 75 СК України, вважається той з батьків, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнені кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Згідно із ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим, суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України). Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19). Оцінка судом аргументів сторін, а також доказів, які були наданні до суду на підтвердження позиції стосовно заявленої вимоги. Позивач при зверненні до суду посилається на те, що він перебуває у матеріально скутному становищі, йому не вистачає коштів на життя та потребує постійного обстеження та лікування. Варто зауважити, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Таким чином, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто у випадку задоволення позову, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. На підтвердження своєї потреби у матеріальній допомозі з боку сина, позивачем надано суду копії квитанцій щодо куплених ліків, продуктів харчування та товарів промислового побуту, довідку про розмір пенсії, медичні документи (протокол обстеження МРТ від 21.02.2023р., направлення лікаря на дослідження МРТ). Разом з тим, позивачем стверджено, що витрати на харчування в середньому на місяць становлять 6 614 грн., на оплату комунальних послуг становлять 4 516 грн., на ліки та лікування приблизно 2 000 грн., на транспорт становлять 2 395 грн. При цьому, жодних доказів стосовно необхідності сплати позивачем комунальних послуг в розмірі 4 516 грн., а також понесення витрат на транспорт в розмірі 2 395 грн. позивачем суду не надано. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч. 3 ст. 4 вказаного Закону). Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність становить з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, а з 1 грудня - 2093 гривні. Суд вбачає, що дійсно доходи позивача перевищують розмір прожиткового мінімуму для осіб відповідного віку, при цьому надані до суду докази витрат позивача не перевищують середній розмір його доходу. Стосовно незадовільного стану здоров`я позивача, то суд зауважує, що протокол обстеження МРТ від 21.02.2023р., направлення лікаря на дослідження МРТ, не підтверджують потреб позивача у відповідному лікуванні та ліках, при цьому жодних доказів того, що позивач є особою з інвалідністю не надано до суду. Зокрема, наказом МОЗ України від14.02.2012 № 110, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України за № 661/20974, затверджено форми первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування, зокрема, форму первинної облікової документації № 001/о "Журнал обліку прийому хворих у стаціонар та відмов у госпіталізації", Форму первинної облікової документації № 003/о "Медична карта стаціонарного хворого № ____", форму первинної облікової документації № 008/о "Журнал запису оперативних втручань у стаціонарі", форму первинної облікової документації № 066/о "Карта хворого, який вибув із стаціонару, № ___" , форму первинної облікової документації № 025/о "Медична карта амбулаторного хворого № ___" , форму первинної облікової документації № 036/о "Журнал реєстрації листків непрацездатності", а також перелік інших форм. Також, необхідно зауважити на п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, в якому зазначено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 200/21452/15-ц у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року вказав, що безпорадний стан необхідно доказувати відповідними записами в медичних документах. Однак, позивач не надав відповідного документа встановленої законодавством форми, який б підтверджував факт дійсно незадовільного стану здоров`я, а також потреби у лікуванні та відповідних противопоказань до фізичних навантажень. Окрім того, суд вважає обгрунтованими доводи відповідача стосовно того, що позивач, як учасник бойових дій, має право на соціальні пільги передбачені законом. Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач, як учасник бойових дій має право, зокрема, але не виключно на наступні пільги: -безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів; -першочергове безплатне зубопротезування (за винятком протезування з дорогоцінних металів); -безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування. -75-процентну знижку плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю); -75-процентну знижку плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання; площу житла, на яку надається знижка, при розрахунках плати за опалення становить 21 кв. метр опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю; -75-процентну знижка вартості палива, в тому числі рідкого, в межах норм, встановлених для продажу населенню, для осіб, які проживають у будинках, що не мають центрального опалення; -безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі; -користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи; щорічне медичне обстеження і диспансеризація із залученням необхідних спеціалістів; -першочергове обслуговування в лікувально-профілактичних закладах, аптеках та першочергова госпіталізація; виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності в розмірі 100 процентів середньої заробітної плати незалежно від стажу роботи; -одержання позики на будівництво, реконструкцію або капітальний ремонт жилих будинків і подвірних будівель, приєднання їх до інженерних мереж, комунікацій, а також позики на будівництво або придбання дачних будинків і благоустрій садових ділянок з погашенням її протягом 10 років починаючи з п`ятого року після закінчення будівництва; -першочергове право на вступ до житлово-будівельних (житлових) кооперативів, кооперативів по будівництву та експлуатації колективних гаражів, стоянок для транспортних засобів та їх технічне обслуговування, до садівницьких товариств, на придбання матеріалів для індивідуального будівництва і садових будинків; -безплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, незалежно від наявності залізничного сполучення, або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою; зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства; -позачергове користування всіма послугами зв`язку та позачергове встановлення на пільгових умовах квартирних телефонів (оплата у розмірі 20 процентів від тарифів вартості основних та 50 процентів - додаткових робіт). Абонементна плата за користування телефоном встановлюється у розмірі 50 процентів від затверджених тарифів; першочергове обслуговування підприємствами, установами та організаціями служби побуту, громадського харчування, житлово-комунального господарства, міжміського транспорту; -позачергове обслуговування закладами та установами, що надають соціальні послуги з догляду. У разі неможливості здійснення такого обслуговування закладами соціального захисту населення відшкодовуються витрати, пов`язані з доглядом за цим ветераном війни, в порядку і розмірах, встановлених чинним законодавством; учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; -щороку до Дня Незалежності України учасникам бойових дій виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Так, для суду є незрозумілий той факт, що позивач, маючи встановлені законом гарантії соціального захисту для учасників бойових дій, зокрема, для лікування та купівлі ліків, плати за комунальні послуги, витрат на пальне та проїзд, не користується ними, або ж використовує їх, про що суду не відомо, оскільки відповідні відомості у позові відсутні, в той же час, вбачає за необхідне покласти відповідні витрати на свого сина, який є особою з інвалідністю другої групи, має на утриманні дружину, яка не працює, а також сина, який навчається в закладі вищої освіти та як вбачається з долучених до матеріалів платіжних документів, саме відповідач здійснює оплату за навчання сина. Разом з тим, вказані обставини надають право для суду лише зменшити розмір аліментів, а не взагалі відмовити у їх стягнення. При цьому, суд наголошує увагу на тому, що показання свідків не можуть бути єдиним доказом стосовно підтвердження ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків щодо сина, а тому не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову саме з цієї підстави. Поряд з цим, ні позивачем, ані його представником не надано суду доказів (належних, переконливих, достовірних) про щомісячний розмір понесених ним витрат, а посилання позивача на те, що розміру доходів не вистачає йому на життя та не забезпечує всіх його потреб, без надання доказів такої потреби, не може бути підставою для задоволення позову та визначення аліментів у будь-якому розмірі. Твердження представника позивача про те, що її довіритель вимушений у зв`язку із складним матеріальним становищем працювати, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а сторона, яка доводить певну обставину має обов`язок підтвердити своє обґрунтування належними та допустимими доказами, яких в даному випадку не було надано суду. Необхідно також зауважити на тому, що позивач перебуває у шлюбних відносинах з [PERSON] та не вказує про розмір заробітної плати дружини, при цьому у ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Разом з тим, з витребуваної судом інформації стосовно доходів дружини позивача вбачається, що за 2021 рік дружині позивача було нараховано суму доходу у розмірі 2 350 930 грн. Статтею 55 СК України визначено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Згідно положеньст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Позивач вказуючи, що перебуває у шлюбі, жодних відомостей стосовно матеріальної підтримки з боку дружини не зазначає у позовній заяві, що в силу ст. 205 СК України повинно враховуватися судом при вирішенні позову. Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, відповідно до частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки встановлені вище фактичні обставини, а також відсутність доказів, які б підтверджували те, що позивач дійсно потребує матеріальної допомоги, свідчать про недоведеність пред`явленої до суду вимоги про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, а тому суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed