Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

03.11.2022 року [PERSON] звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON] , треті особи: Миколаївська міська рада, [PERSON] , в якому просить виселити відповідача з кв. [ADDRESS] та зняти його з місця реєстрації. Ухвалою судді від 14.11.2022 року позовну заяву залишено без руху. 30.11.2022 року представник позивача [PERSON] на виконання вимог вищенаведеної ухвали надала до суду заяву з виправленням недоліків та уточнену позовну заяву, в якій просила виселити відповідача з кв. [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що позивач є основним квартиронаймачем вищенаведеної квартири, відповідач є її сином та був зареєстрованій в даній квартирі як член сім`ї наймача. Відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки та бійки з [PERSON] , псує належне їй майно. Через такі дії відповідача, позивач зверталася до поліції, відносно відповідача неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення за ст. 173-2 КУпАП. 26.08.2022 року відносно відповідача було внесено терміновий заборонний припис. Окрім того, рішенням суду від 21.09.2022 року видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] на строк шість місяців. Наголосила на тому, що відповідач має інше місце проживання за адресою: [ADDRESS] . З огляду на те, що спільне проживання із відповідачем надалі є неможливим через систематичні погрози з його боку та порушення ним правил співжиття, просила на підставі ст. 116 ЖК України виселити [PERSON] з кв. [ADDRESS] , без надання іншого житла. Ухвалою судді від 01.12.2022 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного, призначено підготовче судове засідання у справі. 06.04.2023 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, яким просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Наголосив на тому, що наразі він є безробітним та перебуває на обліку в центрі зайнятості, в зв`язку з чим не має можливості оплачувати комунальні послуги за місцем реєстрації в повному обсязі. Припис суду жодного разу не порушував. У квартирі за місцем реєстрації знаходяться всі його особисті речі та документи. Вважає, що наразі відсутні підстави для виселення з квартири з огляду на його виправлення. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Повідомила, що після винесення судом обмежувального припису у них з відповідачем виникали конфліктні ситуації, свідками яких були їх сусіди, документального підтвердження даних обставин надати не може. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що у нього з позивачем склалися конфліктні стосунки, домашнього насильства не вчиняє, натомість позивачка сама провокує конфлікти, кошти на сплату комунальних послуг наразі не може надавати в повному обсязі, кв. [ADDRESS] він успадкував після смерть батька, просить в позові відмовити. Третя особа [PERSON] в призначене судове засідання не з`явилася. Надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позивачем позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Представник третьої особи Миколаївської міської ради Шевчук С.О. в призначене судове засідання не з`явився. Надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи та матеріали, дослідивши матеріали цивільних справ №487/3389/22 та №487/3703/22, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є основним квартиронаймачем кв. [ADDRESS] , на її ім`я оформлено особовий рахунок (лист директора ЖКП ММР «Бриз» від 14.02.2023 року за вх. №ЕП1147 та виписка з особового рахунку № [NUMBER] ). Позивач [PERSON] її син [PERSON] та донька [PERSON] зареєстровані за вищенаведеною адресою (витяг з реєстру територіальної громади м. Миколаєва №13.23-296017-2022). Крім того, в судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечувалося, що [PERSON] має в користуванні кв. [ADDRESS] , яка належала за життя його батьку на підставі договору міни від 10 січня 1999 року. Однак, доказів на підтвердження оформлення відповідачем спадкових прав на дану квартиру суду не надано. Позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги тим, що відносно неї з боку відповідача вчиняється насилля психологічного та фізичного характеру. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2022 року (справа № 487/2703/22), яке набрало законної сили 24.10.2022 року, видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] строком на шість місяців, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонено перебувати за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; заборонено перебувати\~за місцем роботи [PERSON] за адресою:\~ [ADDRESS] (супермаркет\~Таврія-В Філії «Миколаївська «ПП «Таврія Плюс»); заборонено наближатися на відстань ближче ніж 200 метрів до [PERSON] ; заборонено [PERSON] вести листування, телефонні переговори із [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто. У відповідності з положеннями\~ст. 7 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням порушене право підлягає відновленню. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої п`ятої статті 13 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 61 ЖК України, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Частинами 1, 2 \~статті 64 Житлового кодексу\~України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача віднесено дружину наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Статтею ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Позивачка в обґрунтування позову посилається на вимоги ст. 116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які систематично руйнують чи псують житлове приміщення, систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселяють із займаного житла без надання іншого житла. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами. Відповідач [PERSON] вселився до квартири з дотриманням встановленого порядку, як член сім`ї наймача. Після виконання [PERSON] заходів обмежувального припису, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження проведення профілактичних бесід, які були б проведені працівниками поліції щодо недопущення порушення правил співжиття та недопущення насильства в сім`ї після жовтня 2022 року суду не надано. Позивачем не доведено підстав, визначених статтею 116 ЖК України, для застосування такого крайнього заходу втручання у право відповідача на житло як виселення. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Отже, при вирішенні даного спору слід дослідити питання дотримання балансу між правами учасників справи, які гарантовані статтею 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема захистом права власності позивача і його права на повагу до сімейного життя та правом відповідачки як колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. В даному випадку, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення [PERSON] в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та оцінки добросовісності дій позивача , внаслідок яких відповідач може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі. При цьому, позивачем та її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження будь-яких звернень до відповідача з приводу можливості звільнення майна в добровільному порядку, руйнування житла, не сплату комунальних послуг тощо. Посилання представника позивача на те, що відповідач може проживати у квартирі успадкованій ним після смерті батька, само по собі, без встановлення вищенаведених обставин не є підставою для виселення. Згідно\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зважаючи на те, що виселення є крайнім заходом впливу до порушника з правових підстав, визначених ст.116 ЖК України, та в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про повторне застосування до відповідача заходів попередження та громадського впливу за порушення правил співжиття, які не дали результату, тому на підставі повного та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, врахувавши баланс інтересів сторін спору та пропорційність виселення, на важливості врахування якої наголошував ЄСПЛ (рішення від 24квітня 2012року у справі «Йорданова та інші проти Болгарії», заява №25446/06, пункт 123, та рішення від 17жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява №27013/07,пункт 156), суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України\~у зв`язку із відмовою в позові судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Outcome: dismissed