Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача про визнання наказу незаконним, скасування його, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 04.09.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді водія тролейбусу Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо. 06.09.2022 року наказом в.о. директора Карабчука Р.В. № 64-к його було звільнено з роботи відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, хоча він не вчиняв прогулу без поважних причин. Позивач вважає, що його звільнення здійснено без законних підстав і з порушенням встановленої законом процедури, оскільки його було звільнено з роботи з 01.05.2022 року за прогули без поважних причин з 02.05.2022 року по 09.08.2022 року, тобто «заднім» числом. Крім того, з 01.03.2022 року в КТРЕД було введено режим простою для водіїв тролейбуса звичайного режиму, він перебував в режимі простою з того часу і офіційного виклику на роботу для виконання своїх посадових обов`язків не отримував. 15.06.2022 року він направив рекомендованим листом в.о. директора ТРЕД Карабчуку Р.В. заяву з проханням вважати його працівником за основним місцем роботи, а 27.07.2022 року подав заяву з проханням допустити його до виконання основної роботи. 10.08.2022 року відповідач звернувся до нього з листом № 636 від 10.08.2022 року з проханням надати пояснення щодо відсутності на роботі з 02.05.2022 року по 14.06.2022 року, яке було отримано 22.08.2022 року. Проте, наказ № 64-к передбачає його звільнення за прогул за період з 02.05.2022 року по 09.08.2022 року. Відповідач не з`ясовував причини його відсутності за період з 15.06.2022 року по 10.08.2022 року всупереч нормам ст.149 КЗпП України, яка вимагає від роботодавця до застосування дисциплінарного стягнення зажадати письмових пояснень. Також, відповідачем з посиланням на належні докази не було доведено факту його відсутності на роботі без поважних причин, продовження роботи підприємства і виклику його на роботу. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає про те, що на момент винесення наказу про звільнення він виконував державний обов`язок по захисту суверенітету України, а саме у період з 17.08.2022 року по 15.09.2022 року він перебував у лавах Добровольчого формування територіальної громади «Штурм» (с.Лютіж Вишгородського району Київської області) і на нього поширювались гарантії соціального і правового захисту, передбачені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому він не міг бути звільнений. Також, відповідачем було недотримано профспілкових гарантій при звільненні, так як він є головою Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України КТРЕД. Відповідачем не було запитано згоду на його звільнення у встановленому порядку, а в наказі відсутнє посилання на відповідь на подання відповідача № 145 від 30.08.2022 року Вільної профспілки залізничників України, якою передбачено не надавати згоди на звільнення. При цьому відповідач не звертався з поданням до профспілкового комітету ППО ВПЗУ як нижчестоящого виборного органу. З урахуванням викладених обставин позивач просив задовольнити його позовні вимоги, визнати незаконним та скасувати наказ від 06.09.2022 року № 64-к про його звільнення, поновивши його на посаді водія тролейбуса КТРЕД «Київпастранс», а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.09.2022 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 13.10.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. 22.11.2022 року до суду надійшов відзив представника відповідача Тараско Т.Є. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що дійсно з 01.03.2022 року на підприємстві було введено режим простою. 11.05.2022 року за допомогою мобільного додатку «Viber» на мобільний телефон заступника директора з експлуатації транспорту [PERSON] від позивача надійшла довідка від 11.05.2022 року № 90/22, відповідно до якої [PERSON] призваний за мобілізацією для проходження військової служби з 02.05.2022 року та проходить військову службу у в/ч [NUMBER] , на підставі чого позивачу було здійснено передбачені законодавством виплати в загальному розмірі 33 066,88 грн. 15.06.2022 року позивач звернувся до директора КТРЕД із заявою, в якій просив вважати вказану довідку такою, що втратила чинність у зв`язку з передислокацією батальйону військової частини [NUMBER] та вважати його працівником за основним місцем роботи. Враховуючи вказаний лист позивача, 17.06.2022 року диспетчер з випуску КТРЕД [PERSON] зателефонувала позивачу та повідомила про необхідність виходу на роботу 20.06.2022 року о 10.00 год. При цьому позивач повідомив, що знаходився за містом та зможе з`явитись на роботі, якщо йому оплатять таксі. Рапортом від 20.06.2022 року диспетчер з випуску [PERSON] повідомила директора КТРЕД про те, що позивач на роботу не з`явився. При цьому, для підтвердження даних, зазначених у довідці від 11.05.2022 року № 90/22 та правильності нарахування виплат позивачу керівництвом КТРЕД було здійснено запит до Міністерства оборони України стосовно призову позивача за мобілізацією до в/ч [NUMBER] , а також до [INFO] . Листом від 22.07.2022 року № 765/5/134 Кадром центром сухопутних військ ЗСУ було надано відповідь, у якій зазначено, що позивач військову службу у в/ч [NUMBER] не проходив. Після отримання вказаного листа керівництво КТРЕД зателефонувало позивачу та запропонувало з`явитись на роботу для надання пояснень стосовно причин його відсутності на роботі. 10.08.2022 року позивач з`явився на роботі, при цьому від надання пояснень відмовився, що було зафіксовано відповідним актом. Цього ж дня, а саме 10.08.2022 року адміністрація КТРЕД звернулась до голови Вільної профспілки залізничників України з поданням про надання згоди на звільнення позивача, з посиланням на вказаний лист. Листом від 30.08.2022 року № 145 вказана профспілка відмовила у наданні згоди на звільнення позивача. З урахуванням положень ст.39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відповідач вважає вказане рішення профспілки необґрунтованим та таким, що прийнято при неповному з`ясуванні обставин справи. При цьому представник відповідача зазначила і про те, що після отримання відповіді від Кадрового центру сухопутних військ ЗСУ директор філії звернувся до Подільського УП ГУНП у м.Києві із заявою № 638 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, за якою відкрито кримінальне провадження. Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказала і на те, що позивачем зазначено про те, що на момент звільнення він перебував у лавах Добровольчого формування територіальної громади «Штурм», що підтверджується довідкою від 05.10.2022 року. Проте, вказана довідка відповідачу не надавалась, оскільки датована 05.10.2022 року, при цьому звільнення відбулось 06.09.2022 року. Крім того, вказана довідка не може бути належним та допустимим доказом, оскільки позивачем не надано копії контракту та наказу про зарахування до лав відповідного формування. Також, враховуючи специфіку служби в ТРО, яка передбачає не постійне, а періодичне залучення працівника до виконання обов`язків за контрактом, роботодавцю в кожному конкретному випадку слід виходити із рівня залучення працівника до участі в територіальній обороні, кількості робочого часу, який працівник витрачає на цю діяльність, та ефективність та можливість виконання його обов`язків за трудовим договором. При цьому у період з 17.08.2022 року по 15.09.2022 року позивач на робоче місці не з`являвся та не повідомляв роботодавця про своє місцезнаходження, що свідчить про неналежне виконання позивачем своїх посадових обов`язків та грубе порушення трудової дисципліни. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 22.12.2022 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача кошти за час вимушеного прогулу з 07.09.2022 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі у розмірі 44 011,60 грн. 03.01.2023 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача. У даній відповіді представник позивача наполягає на тому, що були відсутні підстав для виходу позивача на роботу, оскільки відсутні накази про скасування простою на підприємстві, належні виклики та графік роботи позивача, а наявність поважних причин відсутності на роботі належним чином не перевірялась і надані відповідачем документи не свідчать про дотримання порядку звільнення. Довідка військової частини від 11.05.2022 року позивачем була надіслана відповідачу помилково, оскільки він невірно розумів свій правовий статус, оскільки він залучався до забезпечення потреб військової частини на громадських засадах, а тому в подальшому з метою уникнення будь-яких непорозумінь він відкликав вказану довідку, зазначивши про її нечинність. А тому посилання на вказану довідку не має відношення до обставин справи, адже вона стосується незаконного звільнення, а не незаконно виплачених позивачу коштів. Крім того, на думку представника позивача, відповідачем не спростовано факту, що при звільненні позивача було порушено гарантії захисту від незаконного звільнення як для члена виборного профспілкового органу. Відповідач звернувся з поданням про звільнення позивача лише до голови ВПЗЦ, як профспілкового органу вищого рівня, при цьому не звернувся до профспілкового комітету ППО ВПЗУ КТРЕД КП «Київпастранс», тобто не повною мірою додержав встановлений законом порядок звільнення, а також не спростував доводів, викладених у відмові на подання. Представник позивача зауважив і на те, що звільнення позивача відбулось 06.09.2022 року всупереч ст.119 КЗпП України, оскільки у період з 17.08.2022 року він проходив службу у якості добровольця ДФТГ, що підтверджується довідкою від 05.10.2022 року. Норми ст.19 КЗпП України не передбачають необхідності надання довідок роботодавцю, адже відповідач не повідомляв, що викликав позивача на роботу, а лише звертався з проханням надати пояснення щодо відсутності на роботі з 02.05.2022 року по 14.06.2022 року, а не за інший період, зокрема 17.08.2022 року. Крім того, законодавство, в тому числі і вказана норма, не встановлюють, який документ може вважатись достатнім доказом проходження військової служби у лавах ДФТГ або ЗСУ. Позивач не зобов`язаний подавати будь-які документи та відомості, зокрема, контракт добровольця ДФТГ і наказ про зарахування до лав відповідного формування. Крім того, позивач повідомляв адміністрацію КТРЕД про проходження служби у лавах ДФТГ з 17.08.2022 року у телефонному режимі, однак не мав об`єктивної можливості направити довідку від 05.10.2022 року засобами поштового зв`язку, а засобами електронного зв`язку не направляв, оскільки боявся розголошення своїх персональних даних. З урахуванням наведеного, представник позивача вважає вказану довідку належним доказом наявності гарантій по захисту від розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця станом на 06.09.2022 року, в зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 20.02.2023 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2022 року по 20.02.2023 року у розмірі 68 912,90 грн. 14.04.2023 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] , в яких вона наполягає на тому, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм чинного законодавства України за відсутності доказів вчинення позивачем прогулу без поважних причин, а тому вважає, що невихід на роботу внаслідок простою, ведення воєнних дій та пов`язаних з ними обставин не може мати наслідком звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України за підставою «прогул», тому що це обумовлено саме діями відповідача, а також необхідністю збереження життя та здоров`я працівників та їх сімей та вважається як відсутність на роботі з поважних причин і в такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посада. Посилаючись на викладене, представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 30.05.2023 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.09.2022 року по 30.05.2023 року в розмірі 107 133,50 грн. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Тараско Т.Є. позов не визнала та просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві та поясненнях. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, з 04.02.2012 року позивач був прийнятий на роботу водієм тролейбуса 2-го класу КТРЕД. Крім того, позивач був головою Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України КТРЕД. Відповідно до наказу КТРЕД № 64-к від 06.09.2022 року позивача звільнено з роботи 01.05.2022 року за прогули без поважних причин (з 02.05.2022 року по 09.08.2022 року), п.4 ст.40 КЗпП України. Позивач просить задовольнити його вимоги, визнати незаконним та скасувати вищевказаний наказ і поновити його на роботі, вказуючи на те, що його звільнення проведено відповідачем з порушенням чинного законодавства України. Представник відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти позову заперечувала, вважаючи твердження позивача необґрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Частиною другою статті 147 КЗпП України передбачено, що звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни. Відповідно до статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пункт 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У відповідності до пункту 24 цієї постанови, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України). Відповідно до оспорюваного наказу вбачається, що до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин за період з 02.05.2022 року по 09.08.2022 року. Підставами вказаного наказу є: -службова записка заступника директора з експлуатації транспорту від 09.08.2022 року, відповідно до якої водій тролейбуса [PERSON] не з`являвся на роботу з 02.05.2022 року по 09.08.2022 року. Надана довідка № 90/22 від 11.05.2022 року про проходження військової служби у в/ч [NUMBER] не відповідає дійсності відповідно до листа № 765/5/134 від 22.07.2022 року Кадрового центру сухопутних військ ЗСУ. Інших документів, які виправдовуються відсутність на роботі [PERSON] не надав; -подання голові Вільної профспілки залізничників України про надання згоди на звільнення водія тролейбуса [PERSON] з роботи за прогули без поважних причин від 10.08.2022 року № 634, мотивоване вказаними у службовій записці обставинами; -протокол засідання комісії з проведення службового розслідування причин відсутності на роботі водія тролейбуса [PERSON] від 05.09.2022 року; -акт від 10.08.2022 року про відсутність на роботі водія тролейбуса [PERSON] ; -лист [PERSON] про необхідність з`явитись у відділ експлуатації для надання пояснення своєї відсутності на роботі з 10.08.2022 року № 636/1. Так, в судовому засіданні встановлено, і даний факт підтверджено сторонами, що 11.05.2022 року позивачем через електронний за стосунок «Viber» на мобільний телефон заступника директора з експлуатації транспорту [PERSON] подано довідку від 11.05.2022 року № 90/22 Військової частини [NUMBER] про те, що позивач призваний за мобілізацією для проходження військової служби з 02.05.2022 року у вказаній частині. 15.06.2022 року позивачем подано заяву про те, що він просить вважати вказану довідку такою, що втратила чинність у зв`язку із передислокацією батальйону військової частини [NUMBER] та вважати його працівником КТРЕД за основним місцем роботи. Відповідно до рапорту диспетчера з випуску КТРЕД [PERSON] , 17.06.2022 року о 14.00 год. вона зателефонувала позивачу щоб повідомити його про те, що 20.06.2022 року він повинен з`явитись на роботі о 10.00 год. На це позивач відповів, що він за містом і якщо йому оплатять таксі, то тільки тоді він з`явиться на роботі. З рапорту диспетчера з випуску КТРЕД [PERSON] від 20.06.2022 року вбачається, що [PERSON] на роботу не з`явився. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що для підтвердження проходження позивачем військової служби, відповідачем було здійснено ряд запитів, у тому числі і до Міністерства оборони України стосовно призову позивача за мобілізацією до в/ч [NUMBER] . Згідно листа Кадрового центру Сухопутних військ ЗСУ № 765/5/134 від 22.07.2022 року, позивач військову службу у в/ч [NUMBER] не проходив, на військову службу під час мобілізації не призивався. На даний час у Подільському УП ГУНП у м.Києві знаходиться кримінальне провадження № 120221005070000946 за ст.358 ч.4 КК України, розпочате 18.08.2022 року за зверненням ФП «Київпастранс» КТРЕД щодо використання їхнім працівником підробленого документу. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що перебував на посаді командира в/ч [NUMBER] та підписував довідку № 90/22 від 11.05.2022 року про проходження позивачем служби у цій в/ч. Проте, позивач у вказаній в/ч ніколи не служив і він (свідок) його не знає. З приводу того, що позивач був волонтером у вказаній частині нічого сказати не може, оскільки справ не мав. В подальшому представником позивача надано копію вказаної довідки з рукописним записом наступного змісту: «Я, [PERSON] , перебував на посаді командира в/ч [NUMBER] з 29.04.2022 року по 12.06.2022 року, повідомляю, що довідка була видана помилково, громадянин [PERSON] не призивався на військову службу по мобілізації, а допомагав батальйону в якості волонтера». Зазначену копію довідки суд відхиляє та вважає неналежним доказом, а зроблена на ній приписка не має жодної юридичної сили. Суд зауважує, що у трудових відносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором. Таким чином, судом встановлено, що позивачем було надано роботодавцю документ, який не відповідає дійсності щодо його призову на військову службу та проходження такої. КТРЕД, вважаючи дії працівника добросовісними та будучи впевненим у тому, що позивач проходить військову службу, з моменту отримання довідки 11.05.2022 року і до заяви позивача від 15.06.2022 року на той час не мало підстав для виклику позивача на роботу, вважаючи його відсутність такою, що має місце з поважних причин. В подальшому, після подання позивачем заяви про відкликання цієї довідки відповідачем було здійснено виклик позивача на роботу, що позивачем було проігноровано і по 10.08.2022 року позивач на роботу не вийшов і до виконання своїх обов`язків не приступив. З урахуванням встановлення обставин непроходження позивачем військової служби та надання ним вищевказаної довідки 11.05.2022 року, суд приходить до висновку про те, що саме з 11.05.2022 року почався період прогулу позивача і вказане порушення мало триваючий та безперервний характер. Жодних доказів поважності причин відсутності позивача з 11.05.2022 року по 10.08.2022 року позивачем та його представником не надано. Суд відхиляє твердження сторони позивача про те, що у вказаній військовій частині позивач діяв як волонтер, оскільки вони не підтверджуються належними доказами у справі. Посилання на супровідний лист в/ч від 26.05.2022 року № 234, не є підставою вважати позивача волонтером або особою, що була залучена до робіт у в/ч на постійній основі, що перешкоджало роботі за основним місцем працевлаштування. А тому суд вважає, що в діях [PERSON] , пов`язаних з невиходом на роботу з 11.05.2022 року є його вина, відтак застосоване дисциплінарне стягнення є обґрунтованим. Згідно акту від 10.08.2022 року про відмову надати письмове пояснення, складеного директором КТРЕД [PERSON] , заступником директора з експлуатації [PERSON] , провідним інженером з кадрового забезпечення [PERSON] , 09.08.2022 року в ході телефонної розмови з водієм тролейбуса [PERSON] його було запрошено до КТРЕД для надання пояснення щодо його відсутності на роботі з 02.05.2022 року до 09.08.2022 року. 10.08.2022 року [PERSON] з`явився в кабінет директора, але надати пояснення стосовно своєї відсутності у вказаний період відмовився. Вказаний акт стороною позивача також не спростований Крім того, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду 29.06.2022 у справі № 569/22159/19 (провадження № 61-19646св21). Крім того, факт відсутності на роботі позивач у вказаний період не заперечував, пославшись на те, що на підприємстві було введено режим простою і належним чином відповідач його на роботу не викликав. Так, дійсно, відповідно до наказу КТРЕД від 01.03.2022 року № 27 з 01.03.2022 року по 31.03.2022 року введено в КТРЕД режим простою для водіїв тролейбуса звичайного режиму (які знаходяться в межах України) та не можуть бути задіяні в виробничому процесі у зв`язку із неможливістю виконання робіт по перевезенню пасажирів на маршрутах м.Києва, закріплених за КТРЕД. Також, наказом КТРЕД від 01.04.2022 року введено в КТРЕД режим простою для водіїв тролейбуса звичайного режиму (які знаходяться в межах України) та не можуть бути задіяні в виробничому процесі у зв`язку із неможливістю виконання робіт по перевезенню пасажирів на маршрутах м.Києва, закріплених за КТРЕД. Загальновідомим є факт, що відновлення руху громадського транспорту у м.Києві почалось з середини квітня 2022 року. Під час судового розгляду встановлено, і даний факт підтверджено показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які узгоджуються між собою та підтверджуються наявними доказами, що скасування простою на підприємстві відповідно до наказу мало місце в лютому 2023 року. До цього періоду виклик працівників КТРЕД здійснювався в телефонному режимі і жодними наказами не оформлювався. Із усіх водіїв тролейбусів, які викликались в телефонному режимі, всі вийшли на роботу та приступили до виконання обов`язків і тільки позивач відмовився вийти на роботу. В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є диспетчером, пояснила, що 17.06.2022 року телефонувала позивачу з приводу його виходу на роботу 20.06.2022 року, однак позивач на роботу не вийшов. З матеріалів справи також вбачається, що лише 15.06.2022 року позивачем було подано заяву, в якій він просив вважати його працівником КТРЕД за основним місцем роботи, а 27.07.2022 року позивачем подано заяву про допуск його до виконання основної роботи водія тролейбуса. Однак, і даний факт підтверджено самім позивачем, до роботи він не приступав, на підприємство не з`являвся, станом розгляду його заяв не цікавився. Крім того, з урахуванням обставин прогулу та винної поведінки позивача, що будуть наведені нижче, суд вважає, що вказані заяви свідчать не про реальний намір позивача реалізувати своє право на працю, а про створення штучної ситуації, спрямованої для набуття правових підстав для стягнення в подальшому з відповідача різного роду компенсацій. Таким чином, з урахуванням організації роботи на підприємстві, що склалась в умовах воєнного стану, а також враховуючи зміст наказів про введення простою, суд відхиляє ці твердження позивача. Також, підлягають відхиленню і посилання представника позивача на те, що всупереч Порядку стажування водіїв міського електротранспорту КП «Київпастранс» після періоду простою відповідач не проводив позивачу стажування, оскільки для проведення такого стажування перш за все необхідна присутність позивача на роботі, в той час, як факт свого нез`явлення на роботі позивачем підтверджено. Щодо доводів позовної заяви про застосування до позивача положень статті 119 КЗпП України, то суд виходить з наступного. Статтею 119 Кодексу законів про працю України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими. Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився. Згідно частини 3 статті 9 Закону України "Про основи національного спротиву", до складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим Положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони. Громадяни України зараховуються до складу добровольчих формувань територіальних громад за місцем своєї реєстрації. У разі введення воєнного стану громадяни України можуть зараховуватися до складу добровольчих формувань територіальних громад також безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій. На громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України. Згідно статті 24 цього Закону соціальний і правовий захист військовослужбовців, які беруть участь у заходах підготовки та виконанні завдань територіальної оборони, здійснюється згідно із Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На військовослужбовців, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". На членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Законом України «Про основи національного спротиву» та Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року №1449. Добровольче формування територіальної громади (ДФТГ) - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони (пункт 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву»). За приписами статті 8 Закону України «Про основи національного спротиву», діяльність добровольчих формувань територіальних громад здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом. Види діяльності та завдань добровольчих формувань територіальної громади визначені пунктом 2 Положення про добровольчі формування територіальних громад. Командир добровольчого формування є відповідальним за діяльність добровольчого формування. Командир визначає завдання членам добровольчого формування з урахуванням їх спроможностей та за потреби структуру добровольчого формування. Діяльність добровольчого формування провадиться під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил за територіальним принципом (пункт 3 Положення добровольчі формування територіальних громад). На відміну від ДФТГ, Сили територіальної оборони Збройних Сил України - це окремий рід сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони (пункт 15 частини 1 статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву»). Відповідно до статті 4 Закону України «Про основи національного спротиву» територіальна оборона складається з військової, цивільної та військово-цивільної складових. Військова складова територіальної оборони включає органи військового управління, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, інші сили і засоби сил безпеки та сил оборони, які залучаються до виконання завдань територіальної оборони. Військово-цивільна складова територіальної оборони включає штаби зон (районів) територіальної оборони та добровольчі формування територіальних громад, які залучаються до територіальної оборони. Пунктом 16 Положення № 1449 передбачено, що членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони. Згідно з пунктами 19, 20 Положення № 1449, особа, яка виявила бажання стати членом добровольчого формування, подає заяву на ім`я командира добровольчого формування. У заяві зазначається прізвище та ім`я особи, місце реєстрації та фактичного проживання, інформація про освіту, інформація про місце роботи або вид діяльності, інформація про військово-облікову спеціальність (за наявності), обґрунтування бажання стати членом добровольчого формування. Командир добровольчого формування ухвалює рішення про зарахування до членства у добровольчому формуванні протягом семи робочих днів або надає особі обґрунтовану відмову в зарахуванні до членства на підставі критеріїв, визначених пунктами 16 та 17 цього Положення. Громадяни України, які не проходили військової служби у Збройних Силах, служби в інших військових формуваннях чи служби в правоохоронних органах, зараховуються до членства в добровольчому формуванні після складення ними присяги добровольця територіальної оборони (пункт 25 Положення № 1449). Відповідно до частини третьої статті 9 Закону № 1702, на громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України. Згідно з пунктом 3 Положення № 1449, командир добровольчого формування є відповідальним за діяльність добровольчого формування. Командир визначає завдання членам добровольчого формування з урахуванням їх спроможностей та за потреби структуру добровольчого формування. Діяльність добровольчого формування провадиться під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил за територіальним принципом. В обґрунтування незаконності наказу № 64-к позивач вказує на те, що він був винесений 06.09.2022 року, але на той момент він вже виконував державний обов`язок по захисту суверенітету України, оскільки у період з 17.08.2022 року по 15.09.2022 року він перебував у лавах Добровольчого формування територіальної громади «Штурм» (с.Лютіж Вишгородського району Київської області), сформованого згідно ЗУ «Про основи національного спротиву». В той же час, з аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що зарахування до складу добровольчих формувань територіальних громад здійснюється за бажанням особи, а підставою для цього є заява на ім`я командира добровольчого формування та відповідний наказ командира. В той же час, під час судового розгляду позивачем не надано ані копії його заяви про зарахування до вказаного формування, ані відповідний наказ командира такого формування, ані контракту. Крім того, згідно відповіді [INFO] від 23.12.2022 року № 1/2/4270 до вказаного центру від командира ДФТГ «Штурм» не надходила копія контракту або наказу про зарахування до членів ДФТГ [PERSON] . Також, згідно відповіді [INFO], позивач був призваний на військову службу під час мобілізації [INFO] 15.09.2022 року та направлений для подальшого проходження військової служби у військову частину [NUMBER] . Відповідно до витягу із наказу командира в/ч [NUMBER] від 16.09.2022 року, позивач вважається таким, що з 16.09.2022 року справи і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків. Зазначена обставина підтверджується і копією військового квитка позивача, з якого також вбачається, що військову присягу позивач прийняв 01.10.2022 року. Посилання позивача на те, що він був призваний на військову службу 18.08.2022 року, про що свідчить дата видачі військового квитка у вказану дату є хибним та спростовується вищевказаними відповіддю [INFO] , з якої вбачається дата призову - 15.09.2022 року. Таким чином, будь-яких доказів того, що до моменту призову 15.09.2022 року позивач проходив військову службу або був залучений до служби в добровольчому формуванні - відсутні. Відтак відсутні підстави для застосування положень статті 119 КЗпП України, ураховуючи, що позивач був звільнений відповідно до наказу від 06.09.2022 року. Розглядаючи питання законності звільнення позивача без згоди профспілкового органу, судом встановлені наступні обставини справи. Так, судом встановлено, що позивач на момент звільнення був головою Первинної профспілкової організації ВПЗУ КТРЕД, яка входить до складу Вільної профспілки залізничників України. Відповідно до вимог ч.1 ст.43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Статтею 252 КЗпП України та статтею 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлено додаткові, крім передбачених статтею 43 цього Кодексу, гарантії при звільненні з ініціативи роботодавця для працівників, яких обрано до профспілкових органів, і ця норма пов`язує можливість звільнення працівника-члена виборного профспілкового органу з ініціативи роботодавця лише із наявністю попередньої згоди на таке виборного органу, членом якого є вивільнюваний працівник. В даному випадку позивач не тільки є членом, а й керівником профспілки. При вирішенні питання про звільнення позивача відповідачем було направлено подання саме до Вільної профспілки залізничників України, як вищестоящої організації через його статус у профспілці. Суд вважає вказані дії відповідача обґрунтованими і не вбачає порушення відповідачем вимог ст.252 КЗпП України. Крім того, листом Вільної профспілки залізничників України від 30.08.2022 року № 145/22 було відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) за наступних підстав: -згідно до пояснення водія тролейбусу [PERSON] щодо прогулів (з 02.05.2022 року по теперішній час) без поважних причин не відповідає дійсності; -при намаганні притягнути до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи (п.4 ст.40 КЗпП України «прогул без поважних причин») водія тролейбуса [PERSON] адміністрацією КТРЕД КП «Київпастранс» не було враховано цілу низку факторів, а саме: тяжкість вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника відповідно до ст.149 КЗпП України; -в поданні відсутні обґрунтовані докази наявності причин для звільнення працівника; -в поданні відсутні посилання на статті діючого законодавства України, які регулюють трудові відносини стосовно позивача, як голови первинної профспілкової організації; -протягом останніх років [PERSON] , як свідомий працівник і активний член виборного органу первинної профспілкової організації ВПЗУ КТРЕД КП «Київпатранс» постійно відстоює основні трудові права членів даної профорганізації, звертаючись у різні державні контролюючі органи та судові інстанції з приводу протиправних дій КТРЕД КП «Київпастранс», що призвело до упередженого ставлення до нього з боку адміністрації відповідного підприємства. Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Відповідно до цього суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. За аналогією правило частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» необхідно застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників - членів виборних профспілкових органів - до дисциплінарної відповідальності. Враховуючи, що у зазначених нормах права зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами». Така правова позиція щодо застосування частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» для врегулювання питання про притягнення працівника - члена виборного органу профспілкових органів - до дисциплінарної відповідальності викладена у постановах Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-163цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-119цс15,від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15 та підтримана Верховним Судом у постанові від 06 вересня 2018 року у справі № 265/6850/16-ц (провадження № 61-11367св18). Дослідивши вказану відмову ВПЗУ у наданні згоди на звільнення позивача, суд вважає його необґрунтованим, оскільки вона не містить жодного правового обґрунтування, зокрема, відсутні і посилання на статті діючого законодавства. Крім того, фактично вона ґрунтується виключно на поясненнях позивача про те, що звинувачення щодо прогулів без поважних причин не відповідають дійсності. Тобто, жодної оцінки вказаним у поданні обставинам, документам та фактам у поданні не наведено, а також відсутнє обґрунтування, чому ВПЗУ вважає відсутніми обґрунтовані докази наявності вагомих причин для звільнення, а також неврахування вимог ст.149 КЗпП України. Посилання ж на упереджене ставлення адміністрації КТРЕД до позивача також є необґрунтованим і недоведеним. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач мав право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 645-к від 06.09.2022 року, оскільки з 11.05.2022 року по 09.08.2022 року позивач допустив прогули без поважних причин і порушень при його звільненні судом не встановлено. В той же час, відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Так, перевіряючи законність оскаржуваного наказу, яким [PERSON] звільнено з роботи з 01.05.2022 року, суд враховує, що працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що встановлені обставини вчинення [PERSON] порушень трудової дисципліни у вигляді прогулу є підставою для звільнення з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, проте зазначення в наказі від 06.09.2022 року № 64-к дати звільнення 01.05.2022 року, не відповідає наведеним положенням КЗпП України. Враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки його 06.09.2022 року обґрунтовано звільнено за прогул, суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування наказу від 06.09.2022 № 64-к в частині визначення дати звільнення [PERSON] з 01.05.2022 року та початку періоду прогулу. За встановлених судом обставин днем звільнення [PERSON] необхідно вважати дату винесення наказу про звільнення, тобто 06.09.2022 року. Крім того, з урахуванням вищенаведених обставин та мотивів, суд вважає необхідним змінити початок періоду прогулу позивача з 02.05.2022 року на 11.05.2022 року, виходячи з дати отримання позивачем довідки про проходження військової служби та надання її відповідачу, а не з дати початку проходження служби, яка у ній зазначена. Оскільки судом встановлено, що у період із 11.05.2022 року по 06.09.2022 року (день звільнення) позивач фактично не працював, а мав місце триваючий прогул, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, відсутні підстави для виплати заробітної плати позивача у зазначений період. Решта вимог є похідними від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення за прогул № 64-к від 06.09.2022 року, а тому вони задоволенню не підлягають. За правилами статей 2, 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання незаконним та скасування наказу від 06.09.2022 № 64-к в частині визначення дати звільнення [PERSON] з 01.05.2022 року та початку періоду прогулу. В іншій частині позовних вимог належить відмовити. Інші заперечення та доводи позивача та його представника на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову повністю не дають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial