Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу. На обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначає, що 18.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 30000,00 доларів США, а відповідач зобов`язувався вказані кошти повернути. На підтвердження укладеного договору відповідачем була написана розписка про отримання грошових коштів. 29.01.2022 року позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів у строк до 10.03.2022 року, але відповідач до цього часу грошові кошти не повернув. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 18.09.2007 року у розмірі 30000, 00 доларів США. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.01.2023 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подано. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 18.09.2007 року [PERSON] склав розписку про те, що взяв у [PERSON] 30000 доларів США. Відповідач вказав, що гарантує повернення грошей власним майном. (а.с. 4). Згідно зі ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є одночасно і двостороннім правочином, і одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики (розписка), укладений між сторонами, є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають виконанню. Надана розписка від 18.09.2007 року є документом, що підтверджує отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 30000 доларів США. Станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. При визначенні суму боргу в іноземній валюті, а не її еквівалент у національній валюті України, суд враховує правову позицію викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Аналогічні правові висновки про необхідність ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, якщо кошти надавалися саме в ній, містяться у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц; від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц. Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі розписки від 18.09.2007 року грошові кошти в іноземній валюті, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 30000,00 доларів США. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10970,58 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved