Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 20 жовтня 1979 року перебуває у шлюбі із [PERSON] , зареєстрованому виконавчим комітетом Гладковицької сільської ради Овруцького району Житомирської області за актовим записом № 29. Вказує, що за період шлюбу подружжям набуто спільне нерухоме майно. На даний час сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Посилаючись на\~зазначені обставини,\~позивач просить\~суд у порядку\~поділу спільного\~майна подружжя\~визнати за\~нею право власності на: - частку квартири [ADDRESS] з належними до неї господарськими будівлями та спорудами (хлів, погріб під частиною будівлі); - частку земельної ділянки площею 0,0991 га, кадастровий номер 6822110100:01:002:0123, розташованої у [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлової будівлі та господарських споруд. Ухвалою судді від 25 квітня 2023 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Позивачка [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надіслала до суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності, в якій зазначила, що свої позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач [PERSON] позов визнав, подавши до суду окрему письмову заяву про визнання позову. За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, з`ясувавши позиції сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Судом об`єктивно встановлено, що з 20 жовтня 1979 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Гладковицької сільської ради Овруцького району Житомирської області за актовим записом № 29, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , повторно виданим Ізяславським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Шепетівському районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 13 квітня 2013 року. Відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР та Української республіканської ради професійних спілок від 14 грудня 1989 року № 315 у зв`язку з радіоактивним забрудненням с. Гладковичі Овруцького району Житомирської області внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС сім`ї [PERSON] 21 березня 1990 року було видане направлення для працевлаштування та забезпечення житлом № 4202, що підтверджується корінцем направлення № 4202 від 21 березня 1990 року, повідомленням Департаменту соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації від 22 березня 2023 року № 1004/07. Як убачається із архівного витягу від 23 березня 2023 року № 06-14/184/2023 за рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської Ради народних депутатів Хмельницької області від 28 червня 1990 року № 118 сім`ю [PERSON] поставлено на квартирний облік та включено у список осіб, які користуються правом першочергового отримання житлової площі. Відповідно до архівного витягу від 16 березня 2023 року № 06-15/Т-173/2023 за рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської Ради народних депутатів Хмельницької області від 27 січня 1994 року № 19 затверджено розподіл незакінчених будівництвом житлових будинків по [ADDRESS] , побудованих для сімей, які переселені із населених пунктів, забруднених внаслідок аварії на ЧАЕС (Акт обстеження від 19 січня 1994 року) та виділено [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Процент готовності будинку становив 82 %, хлів 94 %, погріб 97 %. 19 грудня 2001 року було складено акт про закінчення будівництва спірного нерухомого майна. Рішенням виконавчого комітету Ізяславської міської Ради народних депутатів Хмельницької області від 21 грудня 2001 року № 139 цей акт було затверджено та дозволено КП «Ізяславське районне бюро технічної інвентаризації» оформити право приватної власності на даний житловий об`єкт. На підставі вищевказаного рішення 02 січня 2002 року відповідачу було видано свідоцтво право власності на квартиру [ADDRESS] та вчинено реєстраційний напис на відповідному правовстановлюючому документі. Згідно з довідкою КП «Ізяславське міське бюро технічної інвентаризації» від 22 березня 2023 року № 129 вартість спірного нерухомого майна становить 270\~402 грн 00 коп. Також відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 970931 на підставі рішення 23 сесії Ізяславської міської ради 05 скликання від 12 серпня 2008 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0991 га, кадастровий номер 6822110100:01:002:0123, розташована в [ADDRESS] , призначена для обслуговування житлової будівлі та господарських споруд. Згідно з витягом № НВ-9917766952023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок вартість цієї земельної ділянки станом на 11 квітня 2023 року становить 193\~189 грн 34 коп. Відповідно до\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Пунктом 1 розділу\~VII\~Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності\~ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми\~СК України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми\~СК України\~застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених\~СК України. Статтею 22 КпШС України (який діяв на час отримання у власність спірної квартири) визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1\~ст. 28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Згідно з\~ст. 24\~КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Аналогічні норми містяться і у\~СК України (який діяв на час одержання у власність спірної земельної ділянки). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення міститься у ст. 368 ЦК України. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Аналіз сукупності вказаних доказів, які досліджені та перевірені судом з точки зору їх належності та допустимості, дає підстави зробити висновок про те, що квартира [ADDRESS] з належними до неї господарськими будівлями та спорудами, право власності на яку 02 січня 2002 року оформлене за відповідачем [PERSON] , отримана та добудована в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. За таких обставин, суд вважає, що за позивачкою у порядку поділу спільного майна подружжя слід визнати право власності на частку спірної житлової квартири з належними до неї господарськими будівлями та спорудами. Крім того, відповідно до ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) окрема земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених\~Земельним кодексом України. Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Вказана правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 686/9580/16-ц від 21 березня 2018 року. Враховуючи те,\~що позивачка\~ [PERSON] \~набуває право\~власності на\~1/2\~частку житлової\~квартири,\~розміщеної на\~земельній ділянці,\~яка перебуває\~у приватній\~власності [PERSON] ,\~то за\~нею слід\~визнати право\~власності на\~1/2\~частку земельної\~ділянки для\~обслуговування житлової\~будівлі та\~господарських споруд\~у [ADDRESS] пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказану квартиру під час її поділу. Відтак, приймаючи до уваги, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову йому зрозумілі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до положень ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті позивачці належить повернути з державного бюджету 50 % судового збору, сплаченого нею при поданні позову, а іншу частину судового збору в розмірі 50 % слід стягнути з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved