Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом, у якому, просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 15000,00 доларів США, нарахованих трьох процентів річних від простроченої суми 22\~254,07 гривень та інфляційних втрат 50757,66 грнивень. \~ \~ \~ \~Обґрунтовуючи позов покликається на те, що 11.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, згідно якої позикодавцем було передано позичальнику суму у розмірі 15\~000 дол. США. Вказану суму коштів Позичальник зобов`язався повернути 01.09.2019 року. Зазначеного обов`язку щодо повернення коштів отриманих Позичальником згідно розписки від 11.06.2019 року не виконано, кошти не повернуто. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 14.11.2022 року відкрито провадження у справі. Позивач в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. До суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив позов задоволити повністю. Відповідач у судове засідання 08.12.2022 року не з`явився. Належним чином направлялось повідомлений про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації. Конверт із вмістом судової повістки вернувся до суду із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач у судове засідання 16.06.2023 року не з`явився. Належним чином направлялось повідомлений про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації. Конверт із вмістом судової повістки вернувся до суду із зазначенням причини: «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення\~у поштовому\~повідомленні відмітки\~про відмову\~отримати судову\~повістку чи\~відмітки про\~відсутність особи\~за адресою\~місцезнаходження,\~місця проживання\~чи перебування\~особи,\~що зареєстровані\~у встановленому\~законом порядку,\~якщо ця\~особа не\~повідомила суду\~іншої адреси.\~Тому відповідач, в силу п. 4 ч. 8 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, вважається належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності позивача та відповідача, які належним чином повідомлені про судове засідання, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 3 ч. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11.06.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було складено розписку, за умовами якої [PERSON] позичив в [PERSON] 15000 доларів США 11.06.2019. [PERSON] зобов`язався повернути вищевказані грошові кошти 01.09.2019. У випадку не повернення останнім коштів у визначений термін, зобов`язується повернути [PERSON] свої особисті речі на суму 15000 доларів США Зі змісту Розписки вбачається, що [PERSON] своїм підписом засвідчила факт отримання від [PERSON] суму в розмірі 15000 доларів США, зобов`язався повернути [PERSON] їх 01.09.2019, а у випадку не поверненя коштів, які позичив у визначений термін зобов`язується повернути [PERSON] свої особисті речі на суму 15000 доларів США. Згідно з приписами частини 1 статті 509 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), зобов`язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку. Відповідно до ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку між сторонами був укладений договір не посвідчений нотаріально та оформлений розпискою. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до положень частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першох статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язаня з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищезазначена правова позиція визначена Великою Палатою ВС, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Згідно ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства у встановлений строк. Судом встановлено, що [PERSON] належним чином не повернув отриману суму позики, не виконує взятих на себе за договором зобов`язань. Зокрема,\~ст.625 ЦК України\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень\~ст.549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, за прострочення виконання зобов`язань законодавством визначена відповідальність боржника, що дає позивачу право на стягнення коштів відповідно до\~ст. 625 ЦК України. Крім того, слід зазначити, що\~ст.625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У ч.3\~ст.510 ЦК України\~визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору позики, є грошовими зобов`язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч.2\~ст.625 ЦК України\~як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Враховуючи, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання [PERSON] своїх зобов`язань щодо поверненню коштів, які в розумінні ст.ст.524,\~533 ЦК України\~є грошовими та виникли з договірних відносин, суд приходить до висновку, що до них можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України). У ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, а саме не повернув суму коштів надану йому [PERSON] , тобто до [INFO] , а тому зобов`язання є простроченим з 02.09.2019 року, тому 3% річних та індекс інфляції мають розраховуватись саме із вказаної дати. Щодо розрахунку 3% річних суд зазначає, що такий розрахунок слід здійснювати відповідно до формули: Період прострочення:\~02.09.2019 - 20.08.2021. Сума заборгованості :\~377100.00 грн. Кількість днів прострочення : 719 Сума санкції: 377100.00*3/100/365*121 + 377100.00*3/100/366*366 + 377100.00*3/100/365*232 =\~22254.07 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, то слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Зважаючи на те, що розмір боргу був розрахований позивачем з урахуванням умов Договору позики та обов`язку відповідачки повернути боргу у долара США, суд вважає, що інфляційні втрати стягненню з відповідача не підлягають, а тому позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. При цьому суд повністю задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] , а саме суму боргу в розмірі 15000,00 доларів США та нарахованих трьох процентів річних від простроченої суми 22\~254,07 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 4727,62 грн.

Outcome: approved