Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , про розподіл майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2023 року. В період шлюбу подружжям було придбано наступне майно: земельна ділянка з кадастровим номером №1210100000:02:054:0035, площею 0, 0567 га., для індивідуального садівництва, розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] ; автомобіль «Dacia Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2009 року випуску; частина квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,4 кв.м., житловою площею 18.1. кв.м. на підставі договору купівлі-продажу; 1/4 частка означеної квартири, належної позивачу на підставі договору дарування частки від 28.11.2017 року; інша частина квартири 1/2, належна позивачу на підставі договору дарування від 24.07.2013 року. Сторони мають спір з приводу спільного майна подружжя, тому позивач просить суд розділити спільне сумісне майно, визнавши за відповідачем [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; та на автомобіль «Dacia Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2009 року випуску. За собою просить визнати право власності в цілому на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 32,4 кв.м., житловою площею 18.1. кв.м. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2023 року, справа передана на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2023 року, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач визнав позов повністю, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] 31 жовтня 2014 року уклали шлюб, який був зареєстрований Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1781. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2023 року шлюб було розірвано. Рішення суду не набрало законної сили. Під час шлюбу сторонами було придбано наступне майно. Так, згідно договору купівлі продажу земельної ділянки від 14 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликовим С.В., за реєстр. № 165, [PERSON] придбала земельну ділянку з кадастровим номером № 1210100000:02:054:0035, площею 0, 0567 га., для індивідуального садівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ця земельна ділянка придбана у період шлюбу, а отже має правовий режим спільної сумісної власності. Крім того, згідно свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серії [NUMBER] , за відповідачем було зареєстрований транспортний засіб автомобіль марки «Dacia», модель «Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2009 року випуску, червоного кольору. Цей транспортний засіб також є спільним майном подружжя. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд вважає можливим в порядку розподілу майна подружжя, визнати право власності на земельну ділянку та автомобіль за відповідачем [PERSON] , оскільки це не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, відповідає інтересам сторін та не становить порушення прав та інтересів третіх осіб. Що стосується поділу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 32,4 кв.м., житловою площею 18.1. кв.м., суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 січня 2021 року по справі 522/1528/15-ц звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої\~статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Визнання права - особливий спосіб захисту, оскільки саме він дозволяє усунути невизначеність у суб`єктивному цивільному праві, і відповідно, уникнути перешкод у його реалізації. Як свідчить судова практика це один із найпоширенішим способів захисту такого речового права, як право власності на нерухоме майно. Визнання речових право на чуже майно з одного боку захищає права носія цих речових прав на чуже майно, з іншого, як наслідок, обмежує права власника на річ. І не викликає сумніву існування колізії інтересів власника речі і особи, якій надано право на чужу річ незалежно від волі власника речі. Як видно з матеріалів справи одноособовим власником квартири на даний час є [PERSON] . Так, згідно договору дарування від 24 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Василевською І.О. за реєстр. № 473, [PERSON] отримала у дар від [PERSON] частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Суд вказує, що відповідно до змісту ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу, або за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже, поділу підлягає лише майно, яке належить подружжю (колишньому подружжю) на праві спільної сумісної власності виходячи з принципу рівності часток за умови відсутності іншої домовленості між ними або шлюбного договору. Майно, яке належить одному із подружжя на праві особистої приватної власності, не може бути предметом розподілу між подружжям. Однак, воно може бути предметом інших цивільно-правових договорів, зокрема, договорів дарування, купівлі-продажу, найму (оренди) тощо, які подружжя можуть укладати між собою на підставі\~ч. 1 ст. 64 СК України. Відтак, частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю позивача, а тому не може підлягати розподілу. Позивач просить визнати за собою право власності на квартиру в цілому, проте суд вважає, що позовні вимоги сформульовані некоректно, оскільки право власності на частину квартири набуто на підставі договору дарування, і це виключає можливість додаткового визнання судом права власності на цю частку, що вказує також на обрання позивачем неналежного способу захисту. Предметом поділу може бути тільки майно, яке має правовий режим спільної сумісної власності. Майно, що належить особі на праві особистої власності, може бути предметом інших цивільно-правових угод, і може перейти, зокрема, й до іншого з подружжя шляхом відчуження. Інша частина квартири належить позивачу також на підставі договору дарування від 28 листопада 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликовим С.В., за реєстр. № 1274. Отже, частина квартири була подарована [PERSON] у період шлюбу, однак за договором дарування, а тому також є її особистою приватною власністю. Таким чином, суд встановив, що 3/4 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю позивача [PERSON] . Відповідно до договору купівлі продажу частки квартири від 04 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Куликовим С.В., позивач придбала у період шлюбу 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Проте враховуючи зміст позовних вимог та предмет позову, суд позбавлений можливості визнати право власності на квартиру в цілому, оскільки такий спосіб захисту не є ефективним, з огляду на те, що між сторонами немає реального спору, позивачка і так є власником квартири, більша частина якої є її особистим приватним майном, тому не може бути предметом розподілу. В судовому засіданні відповідач беззаперечно визнав позовні вимоги. Суд звертає увагу, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього кодексу. Аналіз частини другої статті 13 ЦК дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Суд не може прийняти визнання позову відповідачем, оскільки судом з`ясовано, що реального спору між сторонами немає, відповідач визнав позов на першому ж судовому засіданні, беззаперечно та повністю. Таке визнання позову вочевидь суперечить інтересам відповідача, проте він свідомо на це погодився. Суд вважає, що сторони ініціювали даний спір з іншою метою, не пов`язаною із розподілом спільного сумісного майна. Так, із загальнодоступної інформації з веб-порталу «Судова влада», «стан розгляду справ» та Єдиного державного реєстру судових рішень, судом встановлено, що у спірній квартирі проживає гр. [PERSON] , яка весь час оспорює договори дарування часток у даній квартирі, ставить під сумнів правомірність відчуження частини квартири на користь [PERSON] . Про зазначені обставини сторони суд не повідомили, чим ввели суд в оману. Також суду не було повідомлено, що відносно спірного майна вживались заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження, і на 1/4 частини квартири було накладено арешт згідно постанови державного виконавця. При цьому заінтересована особа [PERSON] до участі у справі не залучалась, хоча суд вважає, що у зв`язку із розглядом даного спору, її права та інтереси можуть бути порушені. При цьому суд не може самостійно збирати докази та встановлювати обставини справи, що приховані сторонами. Неповідомлення таких обставин має наслідком негативний результат розгляду справи, насамперед, для позивача, як особи, заінтересованої у розгляді такого «штучного» спору. Таким чином, сторони свідомо приховали або не повідомили суду важливі обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, з`ясування змісту спірних правовідносин, тому враховуючи таку недобросовісну поведінку, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо розподілу квартири та визнання на неї права власності, тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за необґрунтованістю, у зв`язку із обранням позивачем неефективного способу захисту, оскільки квартира переважно є її особистим майном, а також у зв`язку із відсутністю реального спору між сторонами. За відсутності спору, для вирішення питання щодо розподілу майна сторони не позбавлені права звернутись до нотаріуса з приводу укладення договору про поділ майна подружжя. У ст. 55 Конституції України вказується, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З аналізу цих норм випливає, що суд може захистити порушені, невизнані чи оспорювані права, свободи та інтереси. Відсутність порушень прав та інтересів позивача, відсутність спору між сторонами, звернення до суду з іншою метою, ніж вирішити спір, зокрема, приховування майна, ускладнення можливого звернення стягнення, усунення можливих наслідків визнання угод недійсними, створення умов для виселення осіб чи позбавлення їх права на житло тощо, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки такі дії спотворюють саму суть судового захисту. Приймаючи до уваги викладене, та враховуючи обставини, встановлені судом, слід визнати за відповідачем в порядку розподілу майна право власності на земельну ділянку з кадастровим номером № 1210100000:02:054:0035, площею 0, 0567 га., для індивідуального садівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та на автомобіль «Dacia Logan», реєстраційний номер [NUMBER] , 2009 року випуску. В іншій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення. Судовий збір слід залишити за позивачем, оскільки в прохальній частині позову [PERSON] просить судовий збір не стягувати з відповідача (що також, до речі, свідчить про «штучність» даного спору). На підставі викладеного та

Outcome: partial