Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обгрунтування позову позивач вказує, що вона постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . Звернувшись до Одеського державного нотаріального архіву, позивач отримала відповідь від 28.12.22. року № 2975/01-18 в якій зазначено те, що серед докуменів адхівного фонду Шостої одеської державної нотаріальної контори, переданих на державне зберігання міститься договір дарування посвідчений 11.04.2002. року за реєстровим номером № 2-1321, відповідно до якого сторонами договору є [PERSON] та [PERSON] . За вказаним договором [PERSON] подарувала, а громадянин [PERSON] прийняв в дар 2/3 (дві третіх ) частини квартири [ADDRESS] та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 25,4 кв.м., загальною пложею - 42,9 кв.м. Позивач вказує, що помилилась щодо правової природи правочину. Насправді позивач хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання. Договір дарування є вкрай невигідним правочином для позивача, оскільки на даний час вона вже похилого віку та постійно потребує сторонньої допомоги та підтримки, але такої не отримує. Звертає увагу суду на ту обставину, що відповідач проживає окремо від позивача, не може надавати позивачу жодної допомоги. Позивач також просить суд врахувати, що договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини, а саме хвороби позивача та її безпомічного стану. Сам договір дарування не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Про існування договору дарування позивач взагалі не знала, копію договору дарування отримала разом із відповіддю з державного архіву. Відповідач обманним шляхом змусив позивача підписати договір дарування, повідомивши що необхідно дооформити якісь документи на квартиру, для чого необхідно з`явитись до нотаріальної контори та підписати якісь папери. В силу свого похилого віку та безпорадного стану позивач не розуміла, який насправді документ підписала. Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 03 травня 2023 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання призначене на 14 червня 2023 року з`явився позивач [PERSON] . Під час судового засідання позивач зазначила суду, що метою укладання Договору дарування було та обставина, що коли позивач розлучались з чоловіком, він погрожував їй, що забере квартиру по [ADDRESS] , яка дісталась позивачу у спадок, тому вона подарувала квартиру синові, який є відповідачем по справі. Позивач пояснила, що син вговорив її переїхати до с. Дачного, щоб поселити в квартирі по [ADDRESS] , було насилля в сім`ї, однак до правоохоронних органів не зверталась. Син мешкає окремо в с. Дачному, в квартирі по [ADDRESS] . Сама позивач проживає у [ADDRESS] , який належить позивачу на праві власності та в якому вона зареєстрована з 1966 року. Під час судового засідання позивач звернулась до суду з заявою про виклик свідків. Протокольною ухвалою суд вирішив відмовити в допиті свідків, адже свідки це особи які були присутні чи бачили обставини справи, сам позивач вказує що свідки не були присутні при укладені договору дарування, не бачили як син вводив в оману. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думки сторін, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 11.04.2002. року було укладено договір дарування посвідчений за реєстровим номером № 2-1321, відповідно до якого сторонами договору є [PERSON] та [PERSON] . За вказаним договором [PERSON] подарувала, а громадянин [PERSON] прийняв в дар 2/3 (дві третіх ) частини квартири [ADDRESS] та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 25,4 кв.м., загальною пложею - 42,9 кв.м. Під час судового засідання позивач вказала, що за договором дарування подаровано 2/3 частини, а 1/3 частини квартири належить іншій особі. Позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири від 11.04.02. року за зареєстрованим № 2-1221, за яким [PERSON] подарувала, а громадянин [PERSON] прийняв в дар 2/3 (дві третіх ) частини квартири [ADDRESS] та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 25,4 кв.м., загальною пложею - 42,9 кв.м. Позивач посилається на те, що під час укладення оспорюваного договору її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяла під впливом помилки та тиску, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно правового висновку, який викладений у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року № 756/6516/16-ц, «Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Згідно роз`яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму ВСУ № 9, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений дарувальницею в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими та непідтверджений жодними доказами. Обставини щодо обману чи примусу позивача теж жодним чином не доведені. Тому суд вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed