Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів, вимоги за яким уточнив заявою від 16.06.2022, просить визнати недійсним договір оренди від 01.10.2019 та доповнення до нього від 03.10.2019, укладені між ТОВ «Горицвіт К.О.» та ФОП [PERSON] ; усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим по [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] надати повний доступ позивачу до всіх приміщень на всіх поверхах житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , надати дублікати всіх ключів, паролі до сигналізації; стягнути з [PERSON] та ФОП [PERSON] моральну шкоду в розмірі 74500 грн. з кожного; стягнути з ТзОВ «Горицвіт К.О.» матеріальні збитки 121621,50 грн., судові витрати покласти на відповідачів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2020, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З., він являється власником 11/80 частин житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 226,6 м.кв. Іншими співвласниками будинку являється відповідач [PERSON] ( 9/20 та 11/80 частин), [PERSON] (11/80 частин) та [PERSON] ( 11/80 частин). В грудні 2020 року йому стало відомо, що в житловому будинку по [ADDRESS] здійснює господарську діяльність ФОП [PERSON] без його згоди, як співвласника будинку. В процесі з`ясування обставин справи він дізнався, що частина спірного житлового будинку була передана в оренду ТОВ «Горицвіт К.О.» на підставі договору оренди від 03.11.2015, укладеного між ФОП [PERSON] та ТОВ «Горицвіт К.О.», а ТОВ «Горицвіт К.О.» передала його в суборенду ФОП [PERSON] на підставі договору оренди від 01.10.2019, та доповнення до нього від 03.10.2019. Вважає, що оскільки він, як співвласник будинку, не давав своєї згоди на передачу частини приміщень будинку в оренду (суборенду) і розпорядження його майном відбулося поза його волею, а тому договір оренди від 01.10.2019 з доповненнями від 03.10.2019, укладений між ТОВ «Горицвіт К.О.» та ФОП [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Окрім цього, за час дії договору оренди, відповідачі безпідставно користувалися належним йому майном, ТОВ [PERSON] отримував прибутки в розмірі щомісячної орендної плати, а тому зобов`язане йому відшкодувати збитки в розмірі щомісячної орендної плати відповідно до його частки у володінні майном. В той же час вважає, що розмір орендної плати, вказаний у договорі не відповідає дійсності та існуючим ринковим цінам, а тому враховуючи розмір мінімального ринкового тарифу за орендну плату, існуючого у спірний період в м. Львові у співвідношенні до строку оренди та площі будинку, яка припадає до його частки, вважає розмір заподіяних йому збитків становить 121621,50 грн., які просить стягнути з відповідача ТОВ «Горицвіт К.О.». Також, з моменту прийняття спадщини та оформлення правовстановлюючих документів він позбавлений можливості вільно володіти, користуватися своїм майном, оскільки повністю будинок займає відповідач [PERSON] , яка не дає йому доступ до приміщень будинку. А тому в цій частині також просить позовні вимоги задовольнити. Крім цього, в процесі досудового врегулювання спору йому було заподіяно ФОП [PERSON] моральну шкоду, яка полягала в тому, що відповідач безпідставно користувався належною йому власністю, на його вимогу відмовлявся припинити протиправні дії та погрожував йому притягнути до відповідальності за законні спроби усунути перешкод у вільному володінні майном. У свою чергу [PERSON] будучи співвласником приміщень будинку та директором ТОВ «Горицвіт К.О.» без його згоди здає приміщення в будинку оренду (суборенду), ігнорує його законні вимоги припинити здачу в оренду приміщень будинку, що перебувають у його співвласності, привласнює частку його доходу, чим також заподіяла йому моральну шкоду. Розмір моральної шкоди він оцінює в сумі 149 тис. грн., відшкодування якої слід покласти на відповідачів ФОП [PERSON] та [PERSON] в рівних частках по 74500 грн. А тому просить позов задоволити. Ухвалою суду від 13.08.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. Відповідачем ФОП [PERSON] подано відзив на позов від 29.10.2021, яким заперчує позовні вимоги в частині визнання недійсним договору суборенди від 01.10.2019 з підстав того, що на момент укладення договору у позивача були відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок, право власності на частину будинку він оформив лише 22.07.2020, а тому законних перешкод для укладення цього договору не було, як і відсутні підстави для визнання договору недійсним. В той же час, якщо позивач вважає порушеним своє право на користування спільним майном іншими співвласниками, при відсутності згоди між ними, він вправі вимагати від інших співвласників визначення порядку користування об`єктом нерухомого майна або стягнення відповідної матеріальної компенсації. Щодо стягнення моральної шкоди, вважає заявлені вимоги безпідставними, а факт заподіяння ним моральної шкоди, як і її розмір не обґрунтований належними та допустимими доказами. Згідно з відповіддю на відзив від 29.12.2021, позивач заперечив доводи відповідача [PERSON] . Зокрема зазначив, що у відповідності до положень чинного законодавства, відповідних правових позицій Верховного Суду спадкоємець набуває право володіння, користування спадщиною не з моменту оформлення свідоцтва про право на спадщину, а з моменту відкриття спадщини. Оскільки часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця, в даному випадку день смерті [PERSON] , а тому позивач набув прав співвласника житлового будинку [ADDRESS] з 05.11.2018. Інші відповідачі у встановлені ухвалою строки відзиву не подав. У відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 27.09.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Додатково зазначила, що вважає помилковою позицію сторони відповідача про відсутність підстав для стягнення збитків за період з 01.10.2019 по 01.11.2020, оскільки договором оренди не передбачено можливості орендаря не платити щомісячної орендної плати до моменту проведення ремонту в приміщенні. Натомість п.2.1.1 договору передбачено, що приміщення передається у трьохденний строк з дня укладення договору оренди, що оформляється актом прийому-передачі. До того ж, у первинних відповідях на адвокатський запит сторони позивача, ФОП [PERSON] в особі свого представника зазначав, що предмет оренди йому був переданий на підставі акту приймання-передачі від 03.10.2019. В той же час, представлений іншим відповідачем акт прийому-передачі від 30.10.2019 не містить підпису сторони орендаря, а тому не може враховуватися судом, як належний та допустимий доказ у справі. Просить позов задоволити у редакції уточнених позовних вимог від 16.06.2022. Відповідач [PERSON] , її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог. Вважають, що позивач безпідставно вказує на набуття ним права власності з 2018 року, оскільки відповідно до чинного законодавства видача свідоцтва про право на спадщину є лише підставою для закріплення права власності на нерухоме майно та свідчить про законність набуття такого майна, в той же час, лише внаслідок державної реєстрації права власності на майно відбувається остаточний перехід власності до нового власника. Оскільки державна реєстрація права власності за позивачем відбулася 16.12.2020, тому саме з цього часу у позивача виникає право на спільну часткову власність у розмірі 11/80 ідеальних частин будинку [ADDRESS] . Тому на момент укладення оскаржуваного договору оренди від 01.10.2019, доповнень до нього від 03.10.2019 жодних передбачених законом застережень не було, підстав для визнання його недійсним немає. Щодо стягнення матеріальних збитків вважають, що враховуючи розмір частки позивача у спільній власності на об`єкт нерухомості та вартість щомісячної орендної плати, передбачено договором оренди, позивач вправі претендувати на відшкодування йому 618 грн. 50 коп. за кожен місяць протягом дії договору оренди. Проте, хоча договір оренди діяв в період з 01.10.2019 по 17.12.2021, але з 01.10.2019 по 01.11.2020 за домовленістю сторін орендна плата не сплачувалася орендарем внаслідок проведення ремонту в приміщеннях, а також очікування поставки відповідного обладнання. Вказані обставини підтверджуються відповідними актами від 03.10.2019 та 30.10.2020. Разом з тим, з момент набуття позивачем права власності на частку в будинку, у нього окрім прав, виникли обов`язки щодо несення витрат по утриманню та збереженню спільного майна. Участі в таких витратах позивач не брав, а тому отримані кошти з орендної плати нею використовувалися на покриття витрат по утриманню будинку, внаслідок чого відбувся взаємозалік між правом позивача на отримання доходу від оренди належної частки у приміщенні та обов`язком нести витрати по утриманні такого приміщення. У свою чергу вважають розрахунки позивача щодо заподіяних йому матеріальних збитків такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами, ґрунтуються на даних, що не мають відношення до спірного об`єкта нерухомості, а тому просять суд їх не враховувати при розгляді справи та відмовити у задоволенні позовних вимог. Окремо зазначили про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном, як таких, що не пов`язані з предметом та підставами позову та не доведені жодними доказами, як і про стягнення моральної шкоди, оскільки діями відповідача така жодним чином позивачу не заподіювалася, і доказів цьому не представлено. Крім цього [PERSON] суду пояснила, що вона як керівник ТОВ «Горицвіт К.О.» не заперечує права позивача на отримання частки орендної плати отриманої підприємством за здачу в найм спірного приміщення. Однак вважає, що така сума має бути пропорційною частці позивача у праві власності на будинок та нараховуватись виходячи з вартості орендної плати вказаної в договорі суборенди. Представник відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] позовні вимоги заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, додатково зазначив, що на підставі його заяви, поданої у визначений договором строк, дія договору оренди від 01.10.2019 завершилася, на підставі акту здавання-прийняття 17.12.2021 орендовані приміщення повернуто орендодавцю та повністю ним звільнені. Вважає вимоги до його довірителя безпідставні та необґрунтовані, просить в їх задоволенні відмовити. Відповідач ТОВ «Горицвіт К.О.» в судове засідання явку свого представника не забезпечив повторно, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у його відсутності. [PERSON] в судовому засіданні повідомляла, що являється керівником вказаного підприємства та представляє його інтереси, однак жодних підтверджуючих документів суду не надала. Заслухавши пояснення, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2020, виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. (а.с.20 том 1), зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.07.2020, позивач [PERSON] являється власником 11/80 часток у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 226,6 м.кв., житловою площею 146,5 м.кв. Вказане набув у власність шляхом прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.21-25 том 1) іншими співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 226,6 м.кв., житловою площею 146,5 м.кв., являються - [PERSON] в частках 11/80 та 9/20, [PERSON] - 11/80 та [PERSON] 11/80. Судом встановлено, що попередній співвласник нерухомого майна [PERSON] , на підставі договору оренди від 03.11.2015 (а.с.45-47 том 2), діючи, як ФОП [PERSON] передав в оренду ТОВ «Горицвіт К.О.», в особі його директора [PERSON] нежитлове приміщення, загальною площею 102,6 м.кв. під влаштування приміщень медичного центру з наданням стоматологічних та психотерапевтивних послуг за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, між ТОВ «Горицвіт К.О.», в особі директора Колобич М.М. та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди від 01.10.2019 (а.с.49-52 том 2), строком 35 місяців. Відповідно до умов договору ТОВ «Горицвіт К.О.» передано ФОП [PERSON] у строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 102,6 м.кв. під влаштування приміщень для проведення медичної практики за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 3.1 договору сторонами визначено щомісячний розмір орендної плати в сумі 4500 грн. Додатковою угодою від 03.10.2019 сторонами визначено додаткові умови щодо несення витрат орендаря по утриманню майна, сплати комунальних послуг тощо. Згідно з актом повернення майна від 17.12.2021 та листом ФОП [PERSON] (а.с.52,53 том 2) вбачається, що за ініціативи орендаря ФОП [PERSON] договір оренди від 01.10.2019 було розірвано між сторонами з моменту повернення майна 17.12.2021. Позивач вважає укладений договір оренди від 01.10.2019 із змінами до нього від 03.10.2019 таким, що порушує його законні права співвласника житлового будинку, оскільки укладений в порушення положень ч.1 ст.355, ст.356, ст.358, ч.1 ст.761 ЦК України, а саме за відсутності його згоди, як співвласника майна спільної часткової власності, на передачу його в найм (оренду). Дійсно, стаття 41 Конституції України та стаття 321 ЦК України визначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами 1, 2 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно з ч. 1 ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, за відсутності згоди одного із співвласників майна, укладений правочин про його найм (оренду) є оспорюваним та за доведеності відповідних обставин, може бути визнаний судом недійсним. Однак, статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 3 ст.12, ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в ході судового розгляду, позивач набув право власності на 11/80 частин житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . При цьому, відповідач вважає, що право власності у позивача виникло з моменту отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації права власності на спадкове майно 22.07.2020. Проте, відповідно до норми статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, які належали спадкоємцям на момент відкриття спадщини і не були внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначено у статтях 1219 ЦК України (статті 1218 , 1231 ЦК України ). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першої статті 1268 ЦК України передбачено , що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може утримати свідчення про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України ). Частиною першої статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третьої статті 1296 ЦК України). У своїй\~постанові від\~22.02.2023\~Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду,\~за результатами\~розгляду справи\~№ 463/6829/21, зазначив, що системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України. З наведеного випливає, що позивач набув право власності на 11/80 частин будинку по [ADDRESS] з моменту відкриття спадщини, а саме з часу смерті спадкодавця [PERSON] 05.11.2018, а документом, що підтверджує його право власності є свідоцтво про право власності на спадкове майно від 22.07.2020, зареєстроване належним чином в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. А тому, в цій частині доводи відповідача є безпідставними та такими, що не приймаються судом до уваги. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що за своєю правовою природою, оскаржуваний договір оренди від 01.10.2019 являється договором суборенди, оскільки право ТОВ «Горицвіт К.О.» розпоряджатися приміщеннями по [ADDRESS] шляхом передачі його в оренду іншим особам випливало виключно з умов договору оренди від 03.11.2015, укладеного між ФОП [PERSON] та ТОВ «Горицвіт К.О.». У відповідності до положень ст.774 ЦК України, передання наймачем речі у володіння та користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму. Із змісту договору оренди від 03.11.2015 вбачається, що власник майна передаючи в оренду приміщення по [ADDRESS] надав згоду на передачу орендарем майна в суборенду (п.2.2.10 договору). Договір укладався строком на 35 місяців (п.4.1 договору), тобто до 03.10.2018. Однак, п.4.5 договору було передбачено, що якщо за місяць до закінчення терміну дії договору, сторони не заявили про його розірвання, то дія договору продовжується на той самий строк. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази про те, що попередній власник [PERSON] або ТОВ «Горицвіт К.О.», в місячний термін, що передував 03.10.2018, подавали заяву про розірвання договору оренди, тому слід прийти до висновку, що дію такого договору було продовжено на новий строк 35 місяців. В той же час, встановлено, що після продовження дії договору оренди, попередній власник помер [INFO] , і спадкоємцем частини його майна став позивач [PERSON] . У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст.1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Крім цього, частиною 1 статті 770 ЦК України передбачено, що у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Відтак, оскільки жодних законодавчих обмежень не встановлено щодо спадкування прав та обов`язків орендодавця за договором оренди нерухомого майна, відтак слід дійти висновку, що починаючи з 05.11.2018 до позивача в порядку спадкування перейшли права та обов`язки орендодавця в межах успадкованої частки у нерухомому майні по [ADDRESS] . Проте з цього часу, ним не вживалося заходів для розірвання, припинення в інший спосіб або внесення змін до договору оренди від 03.11.2015, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Горицвіт К.О.», а вимога про визнання такого договору недійсним позивачем відкликана. За таких обставин слід дійти висновку, що договір оренди від 03.11.2015 станом на 01.10.2019 та 03.10.2019 діяв, строк його дії не припинився, а відтак орендар приміщень за цим договором вправі був на законних підставах розпоряджатися майном передаючи його в суборенду. Крім цього, слід зазначити, що договір суборенди від 01.10.2019, із змінами від 03.10.2019, породжував права та обов`язки виключно щодо сторін цього договору, жодним чином не впливав на зміну обсягу прав та обов`язків позивача, інших співвласників будинку, діяв виключно в межах основного договору оренди від 03.11.2015, правонаступником сторони якого являється позивач, і законність якого позивачем не оскаржується, а тому підстав для визнання його недійсним суд не вбачає. У зв`язку із наведеним, в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити за їх безпідставністю. В той же час, судом встановлено, що після набуття у власність позивачем 11/80 частин житлового будинку [ADDRESS] , відповідач ТОВ «Горицвіт К.Ю.» користувався цим майном, здавав його в суборенду, отримував доходи від цього майна. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. У відповідності до ст.359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Як встановлено із договору суборенди від 01.10.2019, сторонами встановлено розмір щомісячної орендної плати в сумі 4500 грн. За таких обставин, враховуючи розмір частки позивача у спільній власності на житловий будинок по [ADDRESS] , тривалість дії договору оренди з 01.10.2019 по 17.12.2021, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ТОВ «Горицвіт К.О.» на користь позивача матеріальні збитки в розмірі 8383 грн. В решті позовних вимог щодо стягнення матеріальних збитків у розмірі 121621,50 грн. слід відмовити за їх безпідставністю, так як розрахунок позивача не ґрунтується на належних та допустимих доказах у справі. Зокрема, позивачем взято за основу розрахунків орендної плати дані про ринкові ціни аналогічних об`єктів у м. Львові, які не мають жодного відношення до предмета спору. В той же час в матеріалах справи наявний договір суборенди, умовами якого передбачено розмір орендної плати, а позивачем не доведено перед судом факту отримання орендодавцем орендної плати в розмірі більшому, ніж передбачений умовами договору. Крім цього, не заслуговують на увагу доводи відповідача [PERSON] про зарахування нею належної частки позивачу в орендній платі у вартість послуг з утримання будинку, оскільки такі обставини не доведені перед судом належними та допустимими доказами та не мають відношення до предмета спору. Щодо вимог позивача про усунення перешкод в користуванні майном, власником якого він являється, то такі не обґрунтовані та не доведені жодними доказами, а відтак в їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю. Також суд вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення моральної шкоди із відповідачів [PERSON] та ФОП [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Однак, в судовому засіданні позивачем не представлено жодних доказів про заподіяння йому моральної шкоди діями відповідачів, а той факт, що відповідачами заявлялося про можливе звернення в правоохоронні органи та до суду, жодним чином не може свідчити про заподіяння моральної шкоди позивачу, а є конституційним правом кожної особи в Україні. А тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити за безпідставністю. Стягнути з відповідача ТОВ «Горицвіт К.О.» понесені позивачем судові витрати у справі пропорційно до розміру позовних вимог.

Outcome: approved