Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову представник позивача вказувала, що 02 березня 2000 року [PERSON] та її мати [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучко В.П. та зареєстрованого в реєстрі за №540. [INFO] [PERSON] померла. 17 грудня 2018 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Топілко О.О. із заявою про відкриття спадкової справи після смерті матері та видачі свідоцтва про право на спадщину на частину вказаної квартири. 02 грудня 2021 року було здійснено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та виявлено, що 04 липня 2018 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] державним реєстратором Ісаєвим В.В., Філія комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 172, виданого приватним нотаріусом КМНО Шкуро І.М., рішення про державну реєстрацію №42014439. Також в реєстрі міститься скан-копія договору купівлі-продажу від 13 червня 2012 року, однак вже за №771, з якого вбачається, що в графі «Продавці» зазначені позивач та її померла у 2002 році мати, яка ніби-то поставила свій підпис у договорі, датованому 13 червня 2012 року, тобто через 10 років після смерті [PERSON] , що дає підстави прийти до висновку про те, що вказаний договір є підроблений. На звернення позивачки до Київського державного нотаріального архіву були отримані довідки з яких слідує, що за реєстровим номером №771 на 13 червня 2012 року вказана інша нотаріальна дія, а також, що в Реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса Шкуро І.М. за 2012 рік за реєстровим номером 172 вказана інша нотаріальна дія. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстровано : 04 липня 2018 р. 09:32:30, а рішення про державну реєстрацію прийнято 11 липня 2018 року 21:06:26, тобто через 7 днів після проведення самої реєстрації. При цьому вказувала, що позивачка зареєстрована у спірній квартирі та фактично у ній проживає з 11 серпня 2000 року по теперішній час. Посилаючись на те, що наведені обставини об`єктивно вказують на те, що договір купівлі-продажу від 13 червня 2012 року є підробленим, оскільки в нього внесені дані, які не відповідають дійсності, позивачкою не підписувався, а померла матір позивачки не могла підписати вказаний правочин, в зв`язку з чим договір є неукладеним, просила задовольнити позов та скасувати рішення державного реєстратора Ісаєва В.А., Філія КП Київської обласної ради «Аквабіоресурси», про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 420 14439 від 11 липня 2018 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис №26999533 про право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 159628958000); скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] , номер запису про право власності: 26999533, проведену державним реєстратором Ісаєвим В.А., Філія КП Київської обласної ради «Аквабіоресурси», м. Київ, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 172, видавник приватний нотаріус КМНО Шкуро І.М., підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу ), індексний номер: 42014439 від 11 липня 2018 року 21:06:26. Ухвалою судді від 16 лютого 2023 року відкрито провадження, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Топілко О.О. копію спадкової справи №18/2018 від 17.12.2018 року, заведену після смерті [PERSON] , що померла [INFO] . Ухвалою суду від 20 квітня 2023 року витребувано наступні документи: - у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Топілко О.О., належним чином завірену копію спадкової справи № 18/2018 від 17.12.2018 р., заведену після смерті [PERSON] , що померла [INFO] - у Київського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію архівної справи нотаріуса, яка вчинялась 13.06.2012 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкуро І.М. за реєстровим № 771. - належним чином завірену копію архівної справи нотаріуса, яка вчинялась у 2012 році приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкуро І.М. за реєстровим № 172. - інформацію щодо того, чи посвідчувався приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкуро І.М. договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 14 червня 2023 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання учасники справи не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивачки [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Частиною ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи слідує, що 02 березня 2000 року [PERSON] та її мати [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучко В.П. та зареєстрованого в реєстрі за №540. [INFO] [PERSON] померла. Звертаючись до суду представник позивачки вказувала, що 17 грудня 2018 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Топілко О.О. із заявою про відкриття спадкової справи після смерті матері та видачі свідоцтва про право на спадщину на частину вказаної квартири. 02 грудня 2021 року було здійснено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та виявлено, що 04 липня 2018 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] державним реєстратором Ісаєвим В.В., Філія комунального підприємства Київської обласної ради «Аквабіоресурси» на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 172, виданого приватним нотаріусом КМНО Шкуро І.М., рішення про державну реєстрацію №42014439. З копії договору купівлі-продажу від 13 червня 2012 року спірної квартири вбачається, що вказаний договір зареєстрований в реєстрі за №771, в графі «Продавці» зазначені позивач та її померла у 2002 році мати, яка ніби-то поставила свій підпис у договорі, датованому 13 червня 2012 року , тобто через 10 років після смерті [PERSON] . З архівних довідок Київського державного нотаріального архіву за № 4823/01-17 від 03.12.2021 року та №4941/01-17 від 03.12.2021 року слідує, що за реєстровим номером №771 на 13 червня 2012 року вказана інша нотаріальна дія, а також, що в Реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса Шкуро І.М. за 2012 рік за реєстровим номером 172 вказана інша нотаріальна дія. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстровано: 04 липня 2018 р. 09:32:30, а рішення про державну реєстрацію прийнято 11 липня 2018 року 21:06:26, тобто через 7 днів після проведення самої реєстрації. Згідно із ч.1 ст.202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 цієї ж статті). У ст.203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У постанові колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 .р. у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. [PERSON] не підписувала 13 червня 2012 року договір купівлі продажу спірної квартири, оскільки остання померла [INFO] . Матеріалами справи встановлено, що січні 2019 року [PERSON] звернулась до Печерського УП ГУНП у м. Києві із заявою про заволодіння спірною квартирою шахрайським шляхом, на підставі якої було відкрито кримінальне провадження №12019100060000088. В рамках даного кримінального провадження було встановлено, що невстановлені особи у невстановлений час шахрайським шляхом заволоділи спірною квартирою, яка належить [PERSON] , позивачці у даній справі. Крім того, з протоколу допиту свідка [PERSON] , відповідача по даній справі, слідує, що він не знає [PERSON] , позивачку у справі, і йому нічого не відомо про той факт, що він є власником квартири [ADDRESS] . У постанові №145/2047/16-ц Велика палата Верховного Суду зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим Велика Палат Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і по захист яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. За змістом п.1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягає право власності та право довірчої власності, як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва. Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що 04 липня 2018 року державним реєстратором Ісаєвим В.В. Філія КП Київської обласної ради «Аквабіоресурси» проведено реєстрацію права власності на спірну квартиру (рішення індексний №42014439) на підставі договору купівлі продажу №1723. Враховуючи обставини справи та наявні у матеріалах справи докази, які вказують на те, що договір купівлі-продажу від 13 червня 2012 року є підробленим, оскільки в нього внесені відомості, які не відповідають дійсності, а особа, яка померла, не могла підписати цей договір, внаслідок чого цей договір є неукладеним. За таких обставин реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем за обставин неукладеного договору купівлі-продажу квартири, не відповідає вимогам Закону. Положення Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями вищезазначеного Закону, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення. Абзацем другим частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Таким чином, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022року у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно на підставі неукладеного договору купівлі-продажу за відповідачем, заявлені позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а також скасування права власності на квартиру, що є предметом позову, опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення. Таким чином, судом встановлено, що відповідач порушив право позивача як власника квартири, що є предметом позову шляхом реєстрації свого права стосовно спірного нерухомого майна, яке йому не належало, то така реєстрація безумовно створює елемент правової невизначеності, а отже її скасування дозволить ефективно відновити порушене право позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав їх доведеності та обґрунтованості. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved