Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

13 березня 2023 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював на посаді професора кафедри права та європейської інтеграції Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України. Згідно архівної довідки №4 від 25.10.2022 року, виданої Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка» вбачається, що Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України реорганізовано шляхом приєднання до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», як структурного підрозділу. Згідно ч.11 ст.55 ЗУ «Про вищу освіту», Наказу МО та МПОН України №37/5131.08.2017 року від 27.01.2015 року, він пройшов за конкурсом на вказану посаду строком на 5 років. Однак, кожного року за примусом з боку адміністрації, усі викладачі пишуть заяви про прийом на роботу за короткотерміновою трудовою угодою на 1 рік, хоча він пройшов за рішенням Вченої ради на 5 років за конкурсом. Згідно ЗУ «Про вищу освіту» Вчена рада є найвищим органом самоврядування у вищих навчальних закладах, тому рішення Вищої ради інституту про проведення його за конкурсом на 5 років до 31.08.2022 року суперечить наказу директора інституту про його звільнення від 31.08.2020 року. При цьому наказ про звільнення було видано до 31.08.2020 року та запис дати про звільнення в трудову книжку було зроблено 31.08.2020 року. Крім того, будь-яких попереджень про звільнення йому не видавалось. Підстави у відповідача для припинення трудового договору з ним, які передбачені ст.40 КЗпП України відсутні. Вважає, що його звільнено неправомірно. Оскільки йому було звільнено 31.08.2020 року, він підлягає поновленню з наступного дня 01.09.2020 року, з цього ж дня підлягає стягнення середній заробіток за час вимушеного прогулу. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №107-К «Про звільнння» від 31.08.2020 року щодо звільнення [PERSON] з посади професора кафедри права та європейської інтеграції (0,5 ставки). Поновити [PERSON] на посаді професора кафедри права та європейської інтеграції (0,5 ставки) Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» з 01.09.2020 року. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] заробітну плату на час вимушеного прогулу за період з 01.09.2020 року по дату фактичного поновлення на роботі за рішенням суду в розмірі 267216,84. 10 квітня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 01 травня 2023 року від представника відповідача Національний технічний університет «Дніпровська політехніка» надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечує проти позову та просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також надійшла заява із проханням застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. 02 травня 2023 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив в якій він підтримав свої вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. 24 травня 2023 року від представника відповідача Національний технічний університет «Дніпровська політехніка» надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких він просить відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Національний технічний університет «Дніпровська політехніка» в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Враховуючи позицію позивача та представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави. Статтями\~15\~та\~16 ЦК України\~передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Статтею 43 Конституції України\~передбачено право\~кожної людини\~на працю,\~що включає\~можливість заробляти\~собі на\~життя працею,\~яку він\~обирає або\~на яку\~він вільного\~погоджується.\~Зазначеному праву\~людини,\~яка належним\~чином виконує\~свої трудові\~обов`язки,\~в рівній\~мірі кореспондується\~обов`язок\~працедавця своєчасно\~та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що [PERSON] у період часу з 02 вересня 2014 року по 31 серпня 2020 року знаходився у трудових відносинах з Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка». 02 вересня 2014 року [PERSON] прийнято на посаду професора кафедри філософії, соціології державного управління, 06 березня 2017 року переведено на посаду професора права та європейської інтеграції (0,5 ставки) за строковим трудовим договором з 06 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року та 01 вересня 2017 року, та продовжено термін роботи на посаді професора права та європейської інтеграції, як такому, що обраний за конкурсним відбором, що підтверджується записами у його трудовій книжці (а.с.18-30, 33, 34). Наказом №107-К від 31 серпня 2020 року, [PERSON] звільнено з посади професора кафедри права та європейської інтеграції на підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.32). Згідно архівної довідки №4 від 25.10.2022 року, виданої Національним технічним університетом «Дніпровська політехніка» вбачається, що Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Національної академії державного управління при Президентові України реорганізовано шляхом приєднання до Національного технічного університету «Дніпровська політехніка», як структурного підрозділу (а.с.31). Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути, серед іншого, укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. З витягу з наказу від 28.02.2017 року №32-К «Про переведення науково-педагогічних працівників» вбачається, що [PERSON] переведено з посади професора кафедри філософії, соціології державного управління (0,5) ставки Дніпропетровського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України на посаду професора кафедри та європейської інтеграції (0,5) ставки за строковим трудовим договором з 06 березня 2017 року по 31 серпня 2017 року (а.с. 33). З витягу з рішення Вченої ради від 30 серпня 2017 року, протокол № 07/207-12 «Про обрання науково-педагогічних працівників» вбачається, що директору інституту рекомендовано продовжити трудові відносини на умовах строкового трудового договору за згодою сторін відповідно до чинного законодавства України з науково-педагогічними працівниками інституту, як з такими, що обрані за конкурсним відбором терміном на п`ять років [PERSON] , доктором філософських наук, професором на посаді професора кафедри права та європейської інтеграції (а.с. 34). Так, дійсно рекомендаціями щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затверджених наказом Міністерства освіти і науки України 05.10.2015\~ № 1005 зазначено, що при прийнятті на роботу (переведенні на іншу посаду, продовженні трудових відносин) після успішного проходження конкурсу рекомендовано укладати строковий трудовий договір (контракт) строком на 5 років. Строк трудового договору (контракту) рекомендуємо установлювати за погодженням сторін, але не більше ніж на п`ять років. При цьому рекомендуємо враховувати, що внесення пропозиції щодо строку трудового договору (контракту) є правом кожної із сторін, крім посад деканів факультетів, директорів навчально-наукових інститутів, завідувачів (начальників) кафедр, для яких передбачено обрання строком на п`ять років відповідно до\~частини першої\~статті 43 та\~частини шостої\~статті 35 Закону. \~ \~ \~ \~З вищенаведеного вбачається, що вищим навчальним закладам при прийнятті на роботу (переведенні на іншу посаду, продовженні трудових відносин) після успішного проходження конкурсу лише рекомендовано укладати строкові трудові договори терміном на п`ять років, але не зобов`язано їх укладати строкові трудові договори саме на такий строк. \~ \~ \~ \~Крім цього, а своїй позовній заяві позивач зазначає, що кожного року за примусом з боку адміністрації, усі викладачі пишуть заяви про прийом на роботу за короткотерміновою трудовою угодою на 1 (один) рік. \~ \~ \~ \~У своєму відзиві представник відповідача вказує: «Тому укладення з такою категорією осіб саме строкових трудових договорів на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, який, як правило, обумовлюється термінами тривалості окремих етапів в рамках освітнього процесу, зазвичай навчального року, та, як правило дорівнює одному календарному року, є найбільш зваженим та доцільним, з приводу того, що як сформульовано у ч.2 ст.23 КЗпП» (а.с.77). \~ \~ \~ \~Крім цього, в судовому засіданні представник відповідача визнав, що строковий договір з позивачем продовжувався саме на один рік. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. \~ \~ \~ \~Таким чином, оскільки сторонами визнається факт продовження трудового договору з позивачем строком на один рік дана обставина не підлягає доказуванню. Підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. За змістом\~ст.39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2\~ст. 23 КЗпП України, тобто, коли сторони самі визначають строк дії трудового договору, який укладають або переукладають між собою. Строковий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. Відтак,\~КЗпП України\~не містить заборон щодо продовження строку трудового договору, і навіть у разі переукладання строкового трудового договору, якщо він переукладався на підставі ч.2\~ст. 23 КЗпП України, він не стає безстроковим. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2\~ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновків, що позивачем на підтвердження обставин викладених у позовній заяві відносно визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення не надано належних, достатніх та допустимих доказів. Таким чином, звільнення [PERSON] у зв`язку із закінченням строку трудового договору проведене з дотримання вимог чинного законодавства, оскільки строк трудового договору закінчився. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що його не було попередньо повідомлено про припинення трудового договору як безпідставні, з огляду на наступне. Зі змісту ст.ст.\~23,\~36 КЗпП України\~вбачається, що працівник, що уклав строковий трудовий договір і обумовив термін його дії, після закінчення обумовленого строку підлягає звільненню в останній день роботи без заяви працівника за наказом роботодавця крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийнята на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення згідно вимог п. 2\~ст. 36 КЗпП. В постанові Верховного Суду від 25 жовтня\~2021 року у справі № 607/3393/18 вказано наступне: «Відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставами припинення трудового договору є закінчення його строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої\~статті 36 КЗпП України. Закінчення строкового трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин. З позовної заяви вбачається, що позивач також просить поновити його на роботі та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу. В той же час, судом відмовлено позивачеві у визнанні наказу про його звільнення незаконним та його скасуванні. Відповідно до ст. 188 ЦПК України, похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). З вищевикладеного вбачається, що дані позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а відтак вони не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Суд враховує заяву представника відповідача про застосування позовної давності, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Крім цього,\~відповідно до\~ч.ч.\~6-7\~ст.\~141\~ЦПК України,\~якщо сторону,\~на користь\~якої ухвалено\~рішення,\~звільнено від\~сплати судових\~витрат,\~з другої\~сторони стягуються\~судові витрати\~на користь\~осіб,\~які їх\~понесли,\~пропорційно до\~задоволеної чи\~відхиленої частини\~вимог,\~а інша\~частина компенсується\~за рахунок\~держави у\~порядку,\~встановленому Кабінетом\~Міністрів України.\~Якщо обидві\~сторони звільнені\~від оплати\~судових витрат,\~вони компенсуються\~за рахунок\~держави у\~порядку,\~встановленому Кабінетом\~Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду і йому відмовлено в задоволенні його позовних вимог, суд вважає необхідним судові витрати у справі компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed