Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

19.08.2019 року громадянка Російської Федерації [PERSON] в особі свого представника, адвоката Каркіщенко А.В. звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 14.12.2018 року, [PERSON] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований у реєстрі під №2282; Застосувати наслідки недійсного правочину, зобов`язавши відповідача [PERSON] передати [PERSON] одержану за недійсним договором квартиру [ADDRESS] ; Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги представник позивача мотивував тим, що спірний Договір купівлі-продажу квартири від 14.12.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2282 було укладено між громадянином [PERSON] , який діяв в інтересах [PERSON] на підставі Довіреності, з одного боку, як продавцем, та [PERSON] з іншого боку як покупцем. Втім, як зазначає позивач, [PERSON] ніколи не уповноважувала [PERSON] на вчинення від її імені будь-яких дій, та не підписувала Довіреності, на підставі якої було вчинено нотаріальну дію, та продано квартиру за адресою [ADDRESS] відповідачці [PERSON] . Отже, як зазначає позивач, вказана квартира вибула з власності [PERSON] поза її волею на підставі недійсної довіреності, а отже, оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним. Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд визнати зазначений договір купівлі-продажу недійсним, та застосувати відповідні наслідки недійсності правочину шляхом зобов`язання відповідача передати позивачці спірну квартиру. Разом з позовом, позивачем було подано також клопотання про забезпечення позову, витребування доказів та виклик свідків. Системою автоматичного розподілу судових справ, даний позов було розподілено на суддю Єршову Л.С. Ухвалою від 23.08.2019 року зазначену позовну заяву залишено без руху у зв`язку з несплатою позивачем судового збору. Після усунення вказаних недоліків, Ухвалою суду від 27.09.2019 року позовну заяву було прийнято до провадження, відкрито провадження у справі, призначено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 19.10.2019 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить визнати недійсною довіреність, видану від імені [PERSON] на [PERSON] , який проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , посвідчену 08 грудня 2018 року [PERSON] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстровану в реєстрі під №3016. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири під [ADDRESS] , укладений від імені [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 14 грудня 2018 року [PERSON] , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі під №2282. Застосувати наслідки недійсного правочину, зобов`язавши відповідача [PERSON] передати [PERSON] одержану за недійсним договором квартиру під [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на квартиру під [ADDRESS] . Разом з цим, в подальшому, Ухвалою суду від 12.05.2021 року суддею Єршовою Л.С. було заявлено самовідвід у даній справі з підстав участі судді в якості слідчої судді у розгляді скарг [PERSON] в межах кримінального провадження №12019160500003307, внесеного до ЄРДР 23.06.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, за фактом заволодіння шляхом шахрайства квартирою за адресою [ADDRESS] . В подальшому, системою авто розподілу судових справ, вказану справу було розподілено на суддю Шенцеву О.П. Ухвалою суду від 17.05.2021 року зазначена справа була прийнята суддею Шенцевою О.П. до свого провадження та призначено підготовче засідання в загальному позовному порядку. Так, в подальшому, в ході розгляду даної справи в новому складі суду, в січні 2022 року, представником [PERSON] подано до суду позовну заяву до відповідача [PERSON] та [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, та зобов`язання повернути квартиру. Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що квартира за адресою [ADDRESS] вибула з її володіння проти її волі, за укладеним Договором купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] як покупцем та [PERSON] , який діяв на підставі Довіреності, наданої [PERSON] . Позивачка зазначає, що ніколи таку довіреність не надавала та не підписувала, сама є громадянкою Росії, на території України в період укладання довіреності не перебувала, а тому, вказана довіреність є підробленою, отже, з цих підстав Договір купівлі-продажу є неукладеним. За цих підстав позивачка вважає, що квартира вибула з її володіння поза її волею, а тому, її слід витребувати у незаконного володільця [PERSON] на користь [PERSON] . Вказаній позовній заяві визначено єдиний унікальний номер справи 522/25827/21, та зазначену справу розподілено на суддю Приморського районного сулу м. Одеси Шенцеву О.П. В ході розгляду справи №522/14136/19 представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про об`єднання справ №522/14136/19 та №522/25827/21 в одне провадження, оскільки предмет спору вказаних справах, та сторони є ідентичними. Ухвалою суду від 01.09.2022 року вказане клопотання задоволено, та об`єднано в одне провадження справи №522/14136/19 та №522/25827/21, та присвоєно справам єдиний унікальний номер справи 522/14136/19. Того ж дня, в судовому засідання представником відповідачки заявлено клопотання про витребування у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Борисової Н.В. завірену належним чином копію нотаріальної справи, за якою було укладено Договір купівлі продажу від 14.12.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за №2282, яке Ухвалою від 01.09.2022 року судом було задоволено. На виконання ухвали суду від 01.09.2022 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Борисова Н.В. надала відповідь про те, що Договір купівлі-продажу від 14.12.2018 року за р.№ 2282 та документи, що стали підставою для його посвідчення, на виконання ухвали слідчого судді Приморського районного суду м.Одеси (провадження №1-кс/522/13588/19, справа №522/11492/19) були вилучені слідчим СВ Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області, тому виконання ухвали суду про витребування доказів неможливе. Представник позивачки подав клопотання про витребування копії Договору купівлі-продажу від 14.12.2018 року за р.№2282 та документів, що стали підставою для його посвідчення, від ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (колишній Приморський ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області). Розглянувши вищевказане клопотання суд Ухвалою від 27.10.2022 року його задовольнив, внаслідок чого, до суду найшла копія Договору купівлі-продажу від 14.12.2018р. №2282. Інші документи до суду надані не були. В судовому засіданні 02.03.2023 року за участю представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , було розглянуто та задоволено клопотання адвоката відповідача щодо залучення до участі у справі третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районного державної адміністрації Одеської міської ради. 09.06.2023 року від третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. В судове засідання, яке відбулось 09.06.2023 року, з`явився представник відповідачки, адвокат Бойко Н.І. Адвокат позивачки [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду відвід судді Шенцевій О.П. та клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи його своєю мобілізацією. Ухвалою суду від 09.06.2023р. в задоволення відводу було відмовлено з підстав його безпідставності та невідповідності вимогам статтям 39, 40 ЦПК України. З урахуванням строку розгляду справи, а також враховуючи те, що до клопотання про відкладення розгляду справи не надано жодного доказу, судом в його задоволенні було відмовлено. Адвокат відповідачки Бойко Н.І., позовні вимоги не визнала, та зазначила, що позовні вимоги громадянки РФ [PERSON] є необґрунтованими, в даний період часу, в умовах війни Російської федерації проти України, не є законним та обґрунтованим визнавати право власності на об`єкти рухомого або нерухомого майна на користь громадян ворожої країни, [PERSON] є добросовісним набувачем квартири за відплатним Договором купівлі-продажу, а тому витребування майна від відповідачки на користь позивачки покладе на [PERSON] , надмірний індивідуальний тягар, в квартирі, де проживає [PERSON] також проживає та зареєстрована її малолітня донька, а отже витребування квартири з володіння відповідачки також завдасть шкоди правам та інтересам дитини, що є неприпустимим. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Зібравши всі необхідні докази, та з`ясувавши думку сторін у судовому засіданні, судом встановлено, що матеріали справи містять всі необхідні докази, достатні для прийняття рішення в даній справі. Відтак, повно та всебічно дослідивши вказані обставини та матеріали справи, з точки зору законності та обґрунтованості позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню за наступних підстав. Статтею ч.1\~ст.\~5\~ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Судом встановлено, що громадянка Російської Федерації [PERSON] 16.10.2001 року стала власницею квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу №2930, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Карімовою Д.М. В подальшому, [PERSON] переїхала до Російської Федерації, де постійно проживала та проживає по сьогоднішній день. 14.12.2018 року між [PERSON] як представником продавця [PERSON] , який діяв на підставі Довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М., 08.12.018 року за реєстровим №3016, з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем з другої сторони, укладено Договір купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В., та який зареєстровано в реєстрі за №2282. З обґрунтувань позову вбачається, що в червні 2019 року, [PERSON] через свого представника в м. Одесі [PERSON] дізналась про факт відчуження квартири з її власності у власність [PERSON] , у зв`язку із чим було подано відповідну заяву про кримінальне правопорушення до органів національної поліції, внаслідок чого відкрито кримінальне провадження №12019160500003307 від 23.06.2019 року. Так, вбачаючи, що [PERSON] не перебувала на території України в період укладання Довіреності за реєстровим №3016, на підставі якої було укладено Договір купівлі продажу квартири за адресою [ADDRESS] , тобто не уповноважувала [PERSON] на укладання від її імені спірного Договору купівлі продажу, [PERSON] через адвокатів Каркішенко А.В. та Прилепського І.А. звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із позовними вимогами. Згідно з вимогами\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 387 ЦК України\~власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України(частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно до частини першої\~статті 388 ЦК України\~якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388\~ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України. У своєму рішенні від 06.12.2007 року у справі «Воловік проти України» ЄСПЛ зазначив, що Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (№ 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Слід врахувати позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця [PERSON] , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON] було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця [PERSON] і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 року у справі №645/4220/16-ц, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року у справі № 521/8368/15-ц. Таким чином суд вважає, що задоволення позовних вимог про визнання недійсним Договору купівлі продажу квартири та витребування спірної квартири у [PERSON] є неможливим оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем, під час укладання спірного Договору не знала та не могла знати про будь-які недобросовісні дії продавця, а позбавлення її добросовісно набутого права власності і витребування майна з її володіння призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, так як в такому випадку на [PERSON] буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, пов`язаний з відшкодуванням грошових коштів, за які остання придбала квартиру, пошук та придбання нового житла. Крім того, суд зазначає й те, що відповідно до відомостей, які досліджені судом, разом з [PERSON] зареєстрована та проживає її малолітня донька, - [PERSON] , [INFO] , при цьому, іншого житла у [PERSON] немає, а тому, суд невправі задовольнити позовні вимоги, наслідком чого може стати виселення [PERSON] з квартири, без надання їй іншого житлового приміщення, тобто створити умови для того, щоб [PERSON] та її малолітня донька залишились на вулиці, без місця проживання. Відповідно до п. 3 ч.1 Постанови Кабінету міністрів України від 03.03.2022 року №187, Відповідно до статей 121, 20 Закону України Про правовий режим воєнного стану?, Указу Президента України від 24 лютого 2022 р. № 64 Про введення воєнного стану в Україні? Кабінет Міністрів України\~постановляє: Для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на: відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або на користь Російської Федерації. Статтею ч.1\~ст.\~5\~ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. 24.02.2022 року відбулось воєнне вторгнення Російської Федерації на територію України, внаслідок чого, на сьогоднішній день, від збройних дій агресора Росії страждають громадяни України. Збройна агресія РФ призводить до смертей Українського народу, та руйнування об`єктів як цивільної так і критичної інфраструктури. Відповідно до положень Конституції України, та Цивільного законодавства, на суд покладено обов`язок перш за все приймати справедливі та законні судові рішення, якими будуть захищатись права та інтереси громадян України, суспільства, та держави Україна. В такому світлі, суд не має ані морального, ані законодавчого права та обов`язку позбавляти громадянку України її права власності на квартиру, яка є її єдиним житлом, власником якої вона стала у добросовісному порядку, на користь громадянки країни агресора Російської Федерації. При цьому, суд зауважує, що судове рішення повинно бути спрямоване на реальне настання певних наслідків, якими будуть захищені права позивача у разі їх порушення. За наявності мораторію на відчуження об`єктів нерухомого майна на користь пов`язаних з РФ осіб, судове рішення, за яким громадянка РФ [PERSON] може набути права власності не буде виконано, а отже, позитивно прийняте на користь позивача рішення в даній справі не призведе до реального настання певних наслідків. Тобто, в даному випадку, судове рішення про задоволення позову не призведе до захисту прав та інтересів позивача. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: dismissed