Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

02 березня 2023 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про позбавлення батьківських прав, в якому просить позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно нього, [PERSON] , [INFO] . Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що з дитинства проживає із бабусею та дідусем у їх квартирі. Його батьки перебували у шлюбі, який рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 серпня 2010 року був розірваний. Батьки не приймали участі у його вихованні та піклуванні. Вели аморальний спосіб життя. Зловживали алкогольними та наркотичними засобами, не виконували свої батьківські обов`язки та матеріальної допомоги не надавали. [INFO] його матір померла. Його батько [PERSON] вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 липня 2014 року був засуджений за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки. Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 вересня 2015 року [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі. За весь цей час його батько не виконував свої батьківські обов`язки, не піклувався про нього, його розвиток, навчання, стан здоров`я та не відвідував його, матеріальної допомоги на його утримання не надавав. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 червня 2023 року залучено до участі у справі службу у справах дітей Южноукраїнської міської ради як представника неповнолітнього позивача [PERSON] . В судовому засіданні позивач позов підтримав та пояснив, що тривалий час проживав із бабою та дідом. Після смерті матері 14 липня 2020 року ним взагалі опікувались дід та баба. Батько не приймає участь у його навчанні, житті та утриманні. Іноді батько приходить поїсти, місце його проживання невідоме. Батько зловживає наркотичними засобами та алкоголем. Востаннє бачив батька приблизно два місяці тому, коли той приходив поїсти. Із батьком він не спілкується та не бажає із ним проживати. Представник позивача в судовому засіданні підтримала думку позивача. Відповідач в\~судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник третьої особи Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області вважає, що позов обґрунтований, оскільки відповідач протягом тривалого часу самоусунувся від виховання та утримання дитини. У випадку, якщо позов буде задоволено, [PERSON] буде поставлений на облік, як дитина, яка позбавлена батьківського піклування. За таких обставин, відповідно до вимог ч. 4 ст.\~223\~ЦПК України суд\~вважає можливим\~розглянути справу\~без участі\~відповідача на\~підставі наявних\~у ній\~даних і доказів та ухвалити заочне рішення, про що суд постановив відповідну ухвалу. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №207 від 21 липня 2006 року, складений Южноукраїнським міськім відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), що підтверджується копією свідоцтва про народження /а.с. 6/. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 26 серпня 2010 року /а.с. 7/ шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 грудня 2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївької області, актовий запис №364, розірвано. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть /а.с. 8/. Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 вересня 2015 року /а.с. 9-10/ [PERSON] засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, за ч. 1 ст. 70 КК України остаточно до 5 років 6 місяців позбавлення волі. Відповідно до характеристики [PERSON] від 24 лютого 2023 року /а.с. 11/ [PERSON] проживає з дідусем і бабусею, які приділяють належну увагу вихованню й навчанню хлопця. Батько [PERSON] не бере участі у вихованні сина. Згідно довідки ЛКК №27 /а.с. 12/ [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] . Всі проблеми зі здоров`ям вирішує бабуся вдома і в поліклініці. Батько хлопчиком не займається. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач є її сини. А позивач, відповідно, онуком. Матеріальної допомоги на утримання сина відповідач не надає, 2/3 допомоги на дитину по втраті годувальника відповідач забирав собі, коли вона не встигала зняти ці гроші до відповідача. Відповідач перебуває другий рік на обліку у нарколога та отримує метадон. Відповідач іноді приходив додому, щоб взяти гроші та поїсти, востаннє три тижні тому, але позивача тоді не було вдома. Коли відповідач до них приходить, то життям позивача він не інтересується, сторони не спілкуються. Згідно з частинами другою та третьою статті 150\~СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.\~150\~СК України та ст.\~12\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх\~обов`язків щодо\~виховання дитини\~та/або\~забезпечення здобуття\~нею повної\~загальної середньої\~освіти (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Суд враховує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, і разом з тим зауважує, що обов`язково при вирішення справ, пов`язаних із забезпеченням інтересів дітей, слід враховувати норми Конвенції про права дитини, в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, і такої, що є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей,незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності врахування в першу чергу інтересів дітей, а також на визначенні, чи є у діях батьків умисел. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (Постанови Верховного Суду у справах №288/201/19, №454/1619/18, №199/5032/16-ц та інші). Згідно постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 проживання дитини впродовж тривалого часу в новій сім`ї, створеній її батьком чи матір`ю, відсутність побачень дитини з тим із батьків, з яким не проживає, не є підставами для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки це є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого потрібно довести. Відповідно до постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного,соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Відповідно до вимог статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз вищевказаних положень закону дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Звертаючись до суду з позовом, неповнолітній [PERSON] посилався на те, що його батько ухилявся від виконання своїх обов`язків з його виховання, добровільно не брав участі в його утриманні, не цікавився його вихованням та розвитком, з ним не спілкувався. Тлумачення пункту 2\~частини першої\~статті 164\~СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Судом встановлено, що відповідач, тривалий час, більше двох років проживав окремо від позивача, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Южноукраїнської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради № 157 від 17 травня 2023 року, орган опіки і піклування Южноукраїнської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Висновок органу опіки та піклування мотивовано тим, що [PERSON] ухиляється від виконання обов`язків, передбачених розділом ст.150 СК України. Оцінюючи докази у сукупності, враховуючи те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню та навчанню дитини, суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Outcome: approved