Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2023 частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 56212,03 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1488 грн. 60 коп. Представником позивача 08.06.2023 подано заяву про ухвалення додаткового рішення щодо вимоги про встановлення для органу (особи) що здійснюватиме примусове виконання рішення обов`язку здійснити остаточний розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних, згідно з правилами ч. 10 ст. 265 ЦПК України, ч. 11 ст. 265 ЦПК України. Сторони в судове засідання не викликалися, відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України. Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, обґрунтування заяви представника позивача про винесення додаткового рішення, приходить наступних висновків. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2, 3, 5 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено. Згідно роз`яснень, наданих у п. 20 постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 Про судове рішення у цивільній справі, додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК України (в редакції 2004 року); воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як слідує із ч. 2 ст. 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 08.02.2022 у справі № 2-7763/10, від 18.01.2023 у справі № 170/129/21 зроблено висновки про застосування ст. 2 ЦПК України в частині необхідності дотримання процесуальної мети як складової завдань цивільного судочинства і принципу правової визначеності, який є одним з основоположних аспектів верховенства права. У заяві про ухвалення додаткового рішення вказано, що позовні вимоги в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 21.12.2022 містять вимогу позивача про необхідність здійснення остаточного розрахунку заборгованості відповідача, включаючи стягнення пені, 3% річних та втрат від інфляції, - органом (особою) що здійснюватиме примусове виконання рішення відповідно до ст. 265 ЦПК України. Заочним рішенням від 13.03.2023 вказана вимога позивача не була розглянута, рішення щодо неї судом не прийнято. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення. При цьому, вказана стаття є нормою процесуального права, яка не містить імперативного характеру, тобто у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування процентів або пені до моменту виконання судового рішення, така вимога може бути задоволена судом, тільки коли суд вважатиме за доцільне застосування такої норми права. Згідно ч. 11 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. Згідно ч. 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Отже, оскільки нормами закону передбачено нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, тому заявлені позивачем вимоги про зобов`язання органу (особи), яка здійснює примусове виконання рішень суду і відповідні дії щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних здійснювати такі нарахування до моменту виконання рішення суду, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування не ґрунтуються на вимогах закону, та за встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення. У такому випадку, відсутня необхідність застосування положень ч. 10 ст. 265 ЦПК України до правовідносин, що виникли між сторонами. Крім того, суд вважає, що рішення суду має бути чітким та зрозумілим для його виконання. Нарахування пені має мінливий характер і залежить від кількості днів прострочення зобов`язання, а тому при ухваленні рішення неможливо визначити розмір пені, що підлягає сплаті в майбутньому. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, про відмову у задоволенні вимоги про зазначення в рішенні про стягнення пені, 3% річних та втрат від інфляції до моменту повного виконання рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. На виконання приписів ч.3, ч. 4 ст. 270 ЦПК України, з метою дотримання процесуальних строків, дане додаткове рішення приймається в заочному порядку, без повідомлення і виклику учасників провадження. На підставі викладеного,

Outcome: partial