Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

12.01.2021 до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач, з урахуванням уточнень, просить суду визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) право власності на 7/12 на частині земельної ділянки площею 0,0607 гектарів, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №: 8000000000:82:079:0011, яка належала померлій [PERSON] , померлій [INFO] на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-КВ № 145695, виданого КМДА 10.08.1999 р., на підставі розпорядження КМДА від 18.08.1997 р. за № 1256, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 82-2-00250. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що 06.07.2015 р. Шостою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 462/2015 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] . До складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 0,0607 гектарів, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №: 8000000000:82:079:0011, яка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-КВ № 145695, виданого КМДА 10.08.1999 р., на підставі розпорядження КМДА від 18.08.1997 р. за № 1256, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 82-2-00250, яку померла заповіла позивачу згідно із заповітом, посвідченим Шостою київською державною нотаріальною конторою 28.10.1997 р. за № 4у-2884. Землю було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у спільну приватну власність разом із відповідачем. Однак, у зв`язку з тим, що згідно ст. 356 - 358 ЦК України, такого поняття як спільна приватна власність, так як зазначено в Державному акті не існує, державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицькою С. А. було 23.02.2016 р. було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0607 гектарів, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №: 8000000000:82:079:0011, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2019 р. по справі № 757/24433/17-ц було встановлено, що відповідач є власником 5/12 частин домоволодіння [ADDRESS] , на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Кунгуровою Є.С. 25.11.1993, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 10.01.1994 реєстровий № 15309. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.01.2016, номер запису про право власності: 13273256. Другим співвласником 7/12 частин зазначеного домоволодіння є позивач - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27.04.2016 державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.04.2016. номер запису про право власності: 14374792. Згідно вищезазначеного судового рішення частку відповідача було виділено в натурі 5/12 частин на домоволодіння в окреме ціле домоволодіння. Вказані обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом з метою захисту прав та інтересів позивача. 27.01.2021 ухвалою суду вказану позовну заяву було прийнято до провадження судді Ільєвої Т.Г. та призначено підготовче судове засідання. 19.03.2021 до суду надійшов відзив [PERSON] , в якому останній вказав, що належним відповідачем у справі є Київська міська рада, так як він не являється спадкоємцем померлої. 01.09.2021 позивач подав до суду уточнену позовну заяву. 31.01.2022 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача та замінено первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем Київською міською радою та залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 21.01.2023 до суду надійшли пояснення Київської міської ради, в яких представник просить провести розгляд у його відсутність та прийняти законне та обґрунтоване рішення. В судове засідання учасники не з`явилися, про місце і час розгляду повідомлені належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, вимоги підтримала. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення у відсутність сторін. Судовим розглядом встановлено, що 06.07.2015 р. Шостою київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 462/2015 щодо майна [PERSON] , померлої [INFO] . До складу спадкового майна входить земельна ділянка площею 0,0607 гектарів, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №: 8000000000:82:079:0011, яка належала померлій на підставі державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-КВ № 145695, виданого КМДА 10.08.1999 р., на підставі розпорядження КМДА від 18.08.1997 р. за № 1256, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 82-2-00250, яку померла заповіла позивачу згідно із заповітом, посвідченим Шостою київською державною нотаріальною конторою 28.10.1997 р. за № 4у-2884. Землю було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель у спільну приватну власність разом із відповідачем. Державним нотаріусом Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицькою С. А. було 23.02.2016 р. було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,0607 гектарів, розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №: 8000000000:82:079:0011, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , оскільки такого поняття, як спільна приватна власність, так як зазначено в Державному акті не існує. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.02.2019 р. по справі № 757/24433/17-ц було встановлено, що відповідач є власником 5/12 частин домоволодіння [ADDRESS] , на підставі договору дарування посвідченого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Кунгуровою Є.С. 25.11.1993, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 10.01.1994 реєстровий № 15309. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.01.2016, номер запису про право власності: 13273256. Другим співвласником 7/12 частин зазначеного домоволодіння є позивач - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 27.04.2016 державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.04.2016. номер запису про право власності: 14374792. Згідно вищезазначеного судового рішення частку відповідача було виділено в натурі 5/12 частин на домоволодіння в окреме ціле домоволодіння. Положеннями статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правовідносини щодо спадкування регулюються положеннями, закріпленими у Цивільному кодексі України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 1 ст. 1220 ЦК України передбачає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 1261 ЦК Українку першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. При цьому, у відповідності до вимог частин 1, 3 4, 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України формуванню земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Зі змісту ст. 321 ЦК України вбачається, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 4.14 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, ч. ч. 1,3 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення; право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності чи інше речове право на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Верховний суд України, 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15 сформував наступну правову позицію - при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позивач прийняла спадщину, що залишилася після смерті [PERSON] шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, як наслідок наявні всі законні підстави для визнання за нею права власності, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, спадкоємців за законом, які б мали обов`язкову долю у спадщині, не має. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved