Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 06.11.2017 та по теперішній час працює у м.Києві в ІП «1+1 ПРОДАКШН» на посаді кореспондента проектів та є журналістом. Починаючи з 17.01.2020 Головним слідчим управлінням СБ України (далі - Відповідач) здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №22020000000000003, за фактом вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст.359 КК України внаслідок публікування в мережі інтернет аудіозапису наради, яка відбулася 16.12.2019 за участю екс-Прем`єр-Міністра [PERSON] та інших високопосадовців. Надалі, 05.02.2020 року на підставі Ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Саадулаєва А.І. від 28 січня 2020 року у справі №761/2803/20, провадження №1-кс/761/2211/2020 в житловому приміщенні, яке на праві власності належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , був проведений обшук Службою безпеки України, а саме Старшим слідчим в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України Лабунець Р.О. Одночасно, того ж дня - 05.02.2020, Службою безпеки України на підставі Ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Саадулаєва А.І. від 28 січня 2020 року у справі №761/2825/20, провадження №1-кс/761/2229/20206 був проведений обшук в редакції медіахолдингу за робочим місцем Позивача, а саме, в приміщенні, яке орендувалося Іноземним підприємством "1+1 ПРОДАКШН" за адресою: [ADDRESS] . Під час обшуку робочого місця [PERSON] було вилучено, зокрема, комп`ютер Lenovo ThinkCentre М700, заводський номер [NUMBER] за допомогою якого [PERSON] виконував свої посадові обов`язки, здійснював журналістську діяльність 3 плином часу, після проведення правоохоронними органами таких жорстких слідчих дій, одночасного рейду за місцем роботи та місцем проживання журналіста, проведення двох допитів [PERSON] в якості свідка, жодного звинувачення чи навіть підозри Позивачу висунуто не було. На переконання Позивача, проведення обшуків і вилучення Відповідачем комп`ютерної техніки грубо порушили права Позивача на повагу до приватного і сімейного життя, зокрема право на повагу до свого житла Були порушені права Позивача і як журналіста, а саме право на свободу вираження поглядів. У зв`язку з цим, Позивач вважає за необхідне звернутися до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями правоохоронного органу, що здійснював досудове розслідування. Тому позивач просив суд стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів державного бюджету України на користь [PERSON] , завдану нематеріальну шкоду у розмірі 336 478,00 грн., а також понесені останнім судові витрати. В подальшому позивачем було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог згідно якої він просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 672 956,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а також понесені останнім судові витрати. Також позивачем була подана до суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог згідно якої він просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 336 478,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, а також понесені останнім судові витрати. Відповідачем було подано до суду відзив, згідно якого було зазначено, що Головним слідчим управлінням СБУ здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 20220000000000003 від 17.01.2020, за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 359 КК України. Досудовим розслідуванням було встановлено, що 16.12.2019 організованою групою невстановлених осіб незаконно використано спеціальні технічні засоби отримання інформації, внаслідок чого приховано отримано записи на службовій нараді за участю Прем`єр-Міністра України Гончарука О.В., які в подальшому були оприлюднені у засобах масової інформації, В ході здійснення розслідування кримінального провадження встановлено, що однією з осіб, яка безпосередньо могла здійснити несанкціоноване використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації є [PERSON] . З огляду на вказане, 28.01.2020 Шевченківським районним судом м. Києва, за клопотанням слідчого у кримінальному провадженні ухвалено рішення, яким надано дозвіл проведення слідчим ГСУ СБУ обшуків за місцем проживання та місцем роботи останнього, з метою відшукання та вилучення спеціальних технічних засобів отримання інформації та інших речей, які можуть мати значення для кримінального провадження. У подальшому зазначені обшуки були проведені слідчими ГСУ СБУ. Обшуки за місцем проживання та місцем роботи [PERSON] були проведені на підставі ухвали Шевченківського районного суду Києва, що передбачено ст. 234 Кримінального процесуального кодексу, тобто на законних підставах. Обшук проводився у рамках кримінального провадження, яке відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України є тяжким і за яке передбачено покарання на строк від семи до десяти років позбавлення волі. Під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №22020000000000003, [PERSON] не звертався до суду оскарження дій слідчого, що передбачено ст.ст. 303-305 Кримінального-процесуального кодексу України. Також він не звертався до суду із заявами про скасування арешту на тимчасово вилучене у нього майно під час проведення. Дії слідчого також не оскаржувались у суді позивачем під час досудового розслідування. Твердження представника позивача про наявність спеціального статусу у позивача є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, будь-які зловживання зі сторони органів досудового розслідування відсутні. У справі відсутні достатні докази на підтвердження спричинення душевних страждань або майнових втрат, які заслуговують на відшкодування у розмірі 672 956,00 грн. Майно, що було вилучено у позивача було повернено йому у справному стані, доказів того, що вилучена комп`ютерна техніка або флеш-накопичувачі після повернення перебували в несправному стані в матеріалах позовної заяви відсутні. Тому представник відповідача просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі. Представником позивача було подано до суду відповідь на відзив, згідно якого зазначено обґрунтування, щодо підстав для задоволення вимог позову. Третя особа подала до суду пояснення, згідно якого зазначено, що Державна казначейська служба України (далі Третя особа) не визнає позовні вимоги [PERSON] та пояснює наступне. Третя особа згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45 (далі - Порядок) визначається механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Третя особа вважає, що вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 336 478,00 гри, є необгрунтованими та суперечать засадам розумності, виваженості та справедливості. Крім того, стягнення такої суми призведе до економічно необгрунтованих збитків державного бюджету. Тому третя особа просила відмовити у вимогах позову. Ухвалою від 10.09.2021 суддею Волчко А.Я.\~ прийнято до розгляду цивільну справу та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.09.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог позову заперечував та просив в позові відмовити. Третя особа про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, що Головним слідчим управлінням СБУ здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 20220000000000003 від 17.01.2020, за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 359 КК України. В рамках даного кримінального провадження, слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року (справа № 761/2803/20) надано дозвіл уповноваженим особам відповідача на проведення обшуку житлового приміщення за місцем проживанням [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності зареєстровано за [PERSON] . Також в рамках даного кримінального провадження, слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва від 28 січня 2020 року (справа № 761/2825/20) надано дозвіл уповноваженим особам відповідача на проведення обшуку в приміщенні за адресою: [ADDRESS] що використовується в тому числі [PERSON] [INFO] . На підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва Саадулаєва А.І. від 28 січня 2020 року у справі №761/2803/20, провадження №1-кс/761/2211/2020 в житловому приміщенні, яке на праві власності належить [PERSON] та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , був проведений обшук Службою безпеки України, а саме Старшим слідчим в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України Лабунець Р.О., про що було складено відповідний протокол від 05.02.2020 року Одночасно, того ж дня - 05.02.2020, Службою безпеки України на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року у справі №761/2825/20, провадження №1-кс/761/2229/20206 був проведений обшук в редакції медіахолдингу за робочим місцем позивача, а саме, в приміщенні, яке орендувалося Іноземним підприємством "1+1 ПРОДАКШН" за адресою: [ADDRESS] (1 поверх). Як вбачається із трудового договору від 03 листопада 2017 року та трудової книжки [PERSON] працює на посаді кореспондента департаменту малих журналістських проектів Іноземного підприємства «1+1 ПРОДАКШН» та відповідно є журналістом. В подальшому відповідно до постанови старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні від 29 грудня 2020 року, змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення, відомості про яке вносилися до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №-22020000000000003 з ч. 3 ст. 359 на ч. 1 ст. 344 КК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Згідно з пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України). У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду У постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15 Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Такий же висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Отже, як вбачається із матеріалів справи обшук за місце проживання позивача та його місцем роботи був проведений на підставі ухвал слідчого судді відповідно до порядку передбаченого Кримінального процесуального кодексу України. Необхідно зазначити що дані ухвали оскарженню не підлягають та відповідно до вимог закону у позивача відсутнє прав на їх оскарження в апеляційному порядку. Повідомлення про підозру позивачу не вручалось, а правова кваліфікація кримінального правопорушення була змінена на підставі постанови прокурора. Крім того як вбачається із змісту ухвал слідчого судді в них була допущена описка в імені позивача, а саме зазначено « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Статтею 10 Конвенції визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. ЄСПЛ визнав непропорційними низку обшуків, проведених у професійних і приватних приміщеннях, що належали журналістам, хоча й засвідчив, що їм було надано певні процесуальні гарантії. У справі Ernst and Others v. Belgium проти журналіста не було висунуто жодних обвинувачень у скоєнні злочинів, а рішення про проведення обшуку було складено у загальних виразах і не містило жодної інформації щодо відповідного розслідування, приміщень, які мали оглядатись, і предметів, які мали бути вилучені. Таке рішення надавало слідчим забагато повноважень, дозволяючи їм копіювати і вилучати великий обсяг даних. Окрім того, журналістам не повідомили про причини обшуків (Ernst and Others v. Belgium, п.п. 115116). У справі Saint-Paul Luxembourg S.A. v. Luxembourg ЄСПЛ досліджував обшук за місцем розташування юридичної адреси компанії, яка видавала газету, з метою встановити особу автора статті, оприлюдненої у пресі. ЄСПЛ постановив, що той факт, що журналісти і працівники компанії співпрацювали з поліцією, не робить обшук і наступне вилучення матеріалів менш втручальним. Уповноважені органи повинні виявляти стриманість у втіленні таких заходів, з огляду на фактичні вимоги справи (Saint-Paul Luxembourg S.A. v. Luxembourg, п.п. 38, 44). У справі SERGEY SOROKIN v. Russia ЄСПЛ зазначив наступне: кримінальне процесуальне законодавство прямо не передбачало будь-якого захисту конфіденційних журналістських джерел у контексті обшуків і вилучень. Враховуючи брак процесуальних гарантій захисту журналістських джерел і вирішення питань щодо вилучення та перевірки носіїв інформації, ЄСПЛ не був переконаний, що національне правове поле у відповідний час забезпечувало необхідний правовий захист журналістських джерел від свавільного втручання. Крім того, ордер на обшук і вилучення в межах приміщень, якими користуються журналісти, є більш радикальним заходом, ніж наказ про розкриття особи джерела, оскільки слідчі, які проводять обшук на робочому місці журналіста без попередження та з ордерами на обшук, мають дуже широкі слідчі повноваження, адже за визначенням мають доступ до всієї документації, яка є в журналіста. Незважаючи на це, Суд залишив відкритим питання про те, чи було втручання в джерела заявника передбачене законом, оскільки він установив, що оскаржуване втручання в будь-якому разі не було «необхідним у демократичному суспільстві». У цій справі, видаючи ухвалу на обшук, Сиктивкарський міський суд покладався на дві передумови: факт порушення кримінальної справи за фактом розголошення державної таємниці та можливість того, що пристрої заявника могли містити інформацію про його інтерв`ю з паном Л. Крім того, Верховний суд Республіки Комі перевірив лише «підстави та необхідність» обшуку, де «підстави» стосувалися можливості того, що пристрої або документи, які містять певну інформацію, могли бути розташовані у квартирі заявника; «необхідність» ґрунтувалася на необхідності отримати докази, що стосуються кримінального розслідування, і запобігти використанню секретної інформації в майбутньому. ЄСПЛ висловив думку, що судова ухвала, яка розглядалася, не містила жодного балансування, тобто розгляду питання, чи інтереси слідства щодо отримання доказів були достатніми, щоб переважити загальні суспільні інтереси щодо захисту журналістських джерел. Національні суди обмежили свій розгляд перевіркою формальної законності обшуку замість оцінки необхідності та пропорційності дій слідчих органів. Крім того, санкціонуючи заходи з обшуку та вилучення, національні суди не дали вказівок слідчим органам застосувати будь-яку процедуру відсіву чи іншим чином гарантувати, що органи влади не матимуть доступу до не пов`язаної з кримінальною справою особистої та професійної інформації заявника. ЄСПЛ дійшов висновку, що обшук проводився за відсутності процесуальних гарантій проти втручання в конфіденційність журналістських джерел заявника, тому не був «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети. Отже, мало місце порушення статті 10 Конвенції. Висновок Порушення статті 10 Конвенції (свобода вираження поглядів). Аналізуючи рішення ЄСПЛ суд приходить до висновку, що в даному випадку правоохоронні органи не навели жодних обґрунтувань наявності розумної підозри щодо того, що Позивач був хоч якимось чином причетний до вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст.359 КК України, за яким здійснювалося досудове розслідування. Проведений обшук є непропорційним також тому, що судові дозволи на обшуки були складені в дуже широких виразах, що давало слідчим необмежену свободу дій щодо того, як і де саме проводити обшуки. У судових рішеннях щодо проведених обшуках були використані нечіткі та неконкретні формулювання. Обшуки проводилися за відсутності процесуальних гарантій проти втручання в журналістську діяльність. Тому при проведенні слідчих дій було допущено втручання в право позивача\~на повагу\~до приватного\~і сімейного\~життя та свободу вираження\~поглядів,\~у зв`язку\~з чим\~ мало місце порушення статті 8 та 10 Конвенції, у зв`язку з чим [PERSON] має право на справедливу сатисфакцію, що стосується відшкодування моральної шкоди. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обставини справи та докази в їх сукупності, характер і тривалість страждань, відповідні наслідки порушення права позивача, а також вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тому на користь позивача підлягають стягненню кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі - 10 000 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial