Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що шлюб зареєстрований 27 серпня 2019 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 1402. Від шлюбу спільних неповнолітніх дітей не мають. Позивачка зазначила, що сумісне життя з відповідачем не склалося, між ними виникали непорозуміння через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Шлюбні відносини фактично припинені, спільно не мешкають, вважає, що збереження родини неможливе. Ухвалою судді від 18 квітня 2023 року провадження по справі відкрито та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачка в судові засідання не з`являлася, про час дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. 24 квітня 2023 року та 05 червня 2023 року від позивачки і її представника до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги про розірвання шлюбу просили задовольнити. Також не заперечували проти розгляду справи у заочному порядку ( а.с.23-27, 31-33). Відповідач [PERSON] у судові засідання не з`явився, хоча сповіщався про час і місце їх проведення за останньою відомою адресою місця його проживання і знаходження майна в Україні у відповідності до п. 10 ст. 28 ЦПК України та п. 5 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя. Про причини неявки не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань, відзиву чи пояснень з приводу заявленого позову до суду від нього не надійшло. Поштова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.22,29,36, 37). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вказане вище, на підставі ч.4 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за письмовою згодою позивачки у відсутності відповідача по наявним матеріалам у заочному порядку, про що 15.06.2023 постановлена ухвала. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Перевіривши письмові докази по справі, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~ \~ \~Як встановлено судом, сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 27 серпня 2019 року, який зареєстрований Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 1402, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 27.08.2019 тим же відділом (а.с.5). Від шлюбу сторони дітей не мають. На час розгляду справи сторонами не заявлено вимог про наявність майнового спору з приводу спільного подружнього майна. \~ \~Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст. ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони припинили шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільне господарство. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання продовжувати шлюбні відносини, дійшов висновку, що подальше подружнє життя сторін, збереження їх сім`ї є неможливим та суперечить інтересам кожного з них, а тому позов підлягає задоволенню. З приводу підсудності даної справи Соснівському районному суду м. Черкаси, суд вважає необхідним зазначити наступне. По матеріалам справи судом встановлено, що позивачка по справі є громадянкою України та постійно проживала і проживає в Україні. Відповідає є громадянином Федеративної Республіки Німеччина. Після реєстрації шлюбу сторони мешкали в Україні та останнім місцем їх спільного проживання є : [ADDRESS] . Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», \~Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 5 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, передбачено, що позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування (тобто ч. 9,10 ст. 28 ЦПК України), а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача - за місцем проживання позивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь-кого з них ( тобто ч. 2 ст. 28 чинного ЦПК України). Відповідно до ст. 29 ЦПК Верховний Суд України визначає підсудність справи про розірвання шлюбу тільки в разі, якщо ніхто з подружжя не проживає в Україні. Отже, як убачається зі змісту цієї статті, йдеться про розірвання не будь-яких «іноземних» шлюбів, а лише шлюбів між громадянами України або між громадянином України та іноземцем, які проживають за кордоном. Крім того, вказаною вище постаново Пленуму ВСУ визначено, що у разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, передбаченими ст. 28 чинного ЦПК України. Як зазначено позивачкою, фактично шлюбні відносини між сторонами припинені та відповідач повернувся у Німеччину. Згідно ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Частинами 9, 10 цієї ж статті передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Зважаючи на наведене вище, у відповідності до ч.2, 10 ст. 28 ЦПК України справа підсудна Соснівському районному суду м. Черкаси. Відповідно до ч. 8 ст. 294 ЦПК України у рішенні про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Позивачка у шлюбі прізвище не змінювала. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved