Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~03 листопада 2022 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на земельну ділянку площею 0,1 га кадастровий номер 3210900000:01:094:0097, виділеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) по [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] та [PERSON] демонтувати огорожі, встановлені ними, навколо її земельної ділянки. В обґрунтування позову вказує, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка кадастровий номер 3210900000:01:094:0097, площею 0,1 га , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і будівель, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . По межі довжиною 7,05 м. її земельна ділянка межує із земельною ділянкою кадастровий номер 3210900000:01:094:0168, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] , розташованої по [ADDRESS] , а також має спільну межу довжиною 23,78 м із земельною ділянкою, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] , кадастровий номер 3210900000:01:094:0034, розташованою по [ADDRESS] . Восени 2022 року, під час проведення обміру земельної ділянки було встановлено, що частина земельної ділянки вилучена з власності позивачки і перебуває у власності відповідачів. Навколо вилучених земельних ділянок відповідачі встановили капітальні огорожі. Вважає, що при встановлені відповідачами капітальних огорож відбулося порушення меж земельних ділянок та відповідачі незаконно заволоділи частиною її земельної ділянки, внаслідок чого порушено її право власності і вона змушена звернутися з відповідним позовом до суду. \~ \~ \~ \~24 травня 2023 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Півень К. до суду надані письмові пояснення, щодо позовних вимог позивачки, в яких останній заперечує проти задоволення позовних вимог останньої. В обґрунтування вказує, що відповідно до змісту позовної заяви, позивач стверджує, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3210900000:01:094:0097 по [ADDRESS] , належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2010 року. І лише восени 2022 року, під час проведення обміру земельної ділянки було встановлено, що частина земельної ділянки, площею 0,0092 га, кадастровий номер 3210900000:01:094:0097 вилучена з її власності і перебуває в користуванні відповідача [PERSON] . Проте знову ж таки не надає до суду, жодного документа, який свідчив би, що саме Відповідач по справі є власником суміжної земельної ділянки, що саме відповідач по справі вчинив порушення права позивача. Позивач звертаючись із позовом до суду та долучаючи докази, фактично переклав обов`язок доказування на Відповідача, що саме відповідач по справі є власником нерухомості по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Так відповідач по справі [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок набуто на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2003 року. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 2008 року, на вищевказане домоволодіння, для обслуговування та користування за житловим будинком було закріплено, земельну ділянку площею 0,0648 га. Окрім того, відповідно до того ж таки самого технічного паспорту зображено й огорожа земельної ділянки, яка була встановлена ще за попередніми власниками. \~ \~ \~ \~Окрім того, відповідно до рішення Ірпінської міської ради № 3230-44- УІ від 25.04.2013 року, [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, площею 0,0648 га за адресою: [ADDRESS] . Тобто, з моменту набуття права власності [PERSON] на будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] та до сьогодні у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка площею 0,0648 га. А тому стає не зрозумілим, яким чином [PERSON] ніби то здійснив самозахват частини земельної ділянки Позивача по [ADDRESS] , оскільки Позивачем не наведено доказу того, що координати (межові знаки) з технічних документацій із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) якимось чином пересікаються чи накладаються одна на одну. Наявність паркану, що розташовані на земельній ділянці яка перебуває у власності відповідача не порушує межі суміжних землекористувачів, оскільки порушень чи накладань не було доведено позивачем. А тому у зв`язку з відсутністю накладання земельних ділянок, демонтаж чи знесення відповідних об`єктів є недопустимим. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату , місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, однак поштові відправлення повертались на адресу суду з відміткою пошти « за закінченням терміну зберігання» Представники та самі учасники справи в судове засідання не з`явились. Представники надали суду письмову заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та спросила суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що \~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Позивачка є власником земельної ділянки, кадастровий номер 3210900000:01:094:0097, площею 0,1 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ,та виділена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і спору (присадибна ділянка), що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.5), державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 771848 (а.с.6). Із зведеного плану земельних ділянок, складеного інженером геодезистом [PERSON] , що [PERSON] та [PERSON] неправомірно використовують частини земельної ділянки, що належить позивачці ( а.с.7). Відповідачу [PERSON] належить земельна ділянка кадастровий номер 3210900000:01:094:0168, площею 0,0403 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Реєстрація проводилась на підставі рішення органу місцевого самоврядування серія та номер: 3999-54-VII, виданий 26.07.2018 Ірпінської міської ради Київської області, що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка межує з земельною ділянкою позивачки. Також земельна ділянка позивачки має спільну межу, 23,78 м із земельною ділянкою відповідача [PERSON] площею 0,0745 га, кадастровий номер 3210900000:01:094:0034, розташованою по [ADDRESS] . Статтею 55 Конституції України\~передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Загальними положеннями частини 2\~статті 386 ЦК України\~передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з частиною першою\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~статті 152 ЗК України\~держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов). Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця). Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на висновки, сформульовані в її постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), що володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). А також, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz\~(нім.) - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц). З урахуванням наведеної специфіки обороту нерухомого майна Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. За загальними правилами добросусідства, закріпленими законом у статтях 103-109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов`язком для власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей. Статтею 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. За правилами статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (пункти 1.1., 1.2., 1.3). У пунктах 4.1-4.3 Інструкції зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.\~ Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За загальним правилом власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Статтею 41\~Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. відповідно доЗакону від 17.07.1997 р. №475/97-ВР\~«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», визначений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Згідно ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Оскільки частини належних позивачу земельних ділянок неправомірно використовується відповідачами шляхом встановлення ними парканів та відповідачами не доведено правомірність користування спірною земельною ділянкою, суд вважає, що порушене право позивача на володіння та користування майном підлягає відновленню шляхом приведення земельної ділянки позивачки у первинний, придатний для використання за цільовим призначенням стан та знесення парканів, побудованих відповідачами на належній позивачу земельній ділянці. З урахуванням викладеного, позовна заява підлягає задоволенню. При подачі позову позивачем сплачений судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп., який згідно ст.\~141\~ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів в равних долях.

Outcome: approved