Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] , 15640,80 доларів США та 2000 грн, які були внесені на рахунок в АТ «Укрексімбанк»; поділити спільне сумісне майно подружжя, припинивши право спільної сумісної власності на квартиру та грошові кошти; виділити їй, визнавши за нею право особистої приватної власності, квартиру за адресою [ADDRESS] , виділити відповідачу, визнавши за ним право особистої приватної власності, 15640,80 доларів США та 2000 грн; стягнути з відповідача судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з жовтня 2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2014 року шлюб було розірвано, неповнолітнього сина [PERSON] залишено проживати з нею. За час перебування у шлюбі нею спільно з відповідачем було придбано за договором купівлі-продажу від 21 липня 2006 року у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . Покупцем у договору вказано чоловіка [PERSON] . З часу придбання квартири проживає в ній. У 2014 році спільне життя розладналося і відповідач почав проживати окремо та створив нову сім`ю. За час спільного проживання з відповідачем накопичили 15988,51 доларів США, які були внесені у проміжок часу з 21 серпня 2012 року по 30 липня 2014 року на рахунок, відкритий на ім`я відповідача в АТ «Укрексімбанк», 2000 грн, які були внесені 31 липня 2014 року на рахунок в АТ «Укрексімбанк». Після розлучення вона продовжує проживати разом з сином у квартирі, яка є спільною з відповідачем власністю. Особисто утримує житло: сплачує комунальні послуги, проводить ремонтні роботи та роботи з благоустрою. Відповідач не повідомив про те, що ним використовувалися спільні кошти, накопичені на депозиті в банку. У травні 2021 року звернулася до колишнього чоловіка з проханням оформити на неї належну їй квартиру, в якій проживає, однак він відмовився. Зі слів відповідача стало відомо, що ним використані їх спільні кошти, які перебували на депозитному рахунку у банку, на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] , хоча вона згоди на це не давала і належну їй частину коштів не отримувала. Внесені на рахунки у АТ «Укрексімбанк» 15640,80 доларів США та 2000 грн були їх спільною з відповідачем власністю, а розпорядження ними було можливе лише за взаємною згодою сторін. 2000 грн були зняті і використані особисто відповідачем після розірвання шлюбу 15 травня 2015 року. Кошти з рахунків № [NUMBER] , № [NUMBER] були зняті відповідачем після того, як їхні стосунки погіршилися і він вирішив розлучитися. Кошти знімалися відповідачем щоденно чи з перервами у декілька днів у період з 30 липня 2014 року по 18 вересня 2014 року. Провадження у справі про розірвання шлюбу порушено судом 26 серпня 2014 року, а шлюб розірвано 12 вересня 2014 року. При вирішенні питання про поділ майна суд повинен врахувати згідно ст.71 СК України такі обставини: відсутність у неї іншого нерухомого майна, в якому могла б проживати; факт проживання з нею спільного з відповідачем сина; наявність у відповідача іншого нерухомого майна; наявність у неї інвалідності. Також існують підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя при поділі майна. [PERSON] , вирішивши розірвати шлюбу, зняв з рахунку в банку кошти, які були спільною власністю подружжя і витратив їх на власні потреби без врахування прав та інтересів іншого з подружжя. Вартість спільного майна станом на 24 січня 2023 року становить 1572762,16 грн - 998800 грн вартість квартири та 571962,16 грн еквівалент 15640,80 доларів США і 2000 грн. Просить поділити майно, відійшовши від засади рівності часток подружжя, у такий спосіб: визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру вартістю 998800 грн, що становить 63,5 % від вартості спільного майна, визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на 15640,80 доларів США та 2000 грн, що становить 573962,16 грн і 36,5 % від вартості спільного майна. У відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача адвокатом Рищуком В.В., відповідач зазначив, що спільна сумісна власність позивача та відповідача на квартиру [ADDRESS] ніколи не заперечувалася відповідачем, а тому жодного порушення права позивача щодо визнання квартири спільною сумісною власністю немає. Відповідач не заперечував щодо оформлення за позивачем права власності на квартири та погоджувався на звернення до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. На депозитних та розрахункових рахунках в АТ «Державний експортно-імпортний банк України» знаходилися грошові кошти, які були накопичені ними за час спільного проживання, в сумі 15640,80 доларів США та 2000 грн. Позовні вимоги щодо визнання права спільної сумісної власності на депозити визнаються відповідачем повністю, проте вказані кошти було розподілено між позивачем та відповідачем ще при розлученні в 2014 році. До розірвання шлюбу були погоджені в усному порядку усі спірні питання: витрати по розлученню відповідач бере на себе; син залишається проживати з матір`ю; відповідач бере на себе зобов`язання щомісячно перераховувати позивачу певну суму коштів в рахунок сплати аліментів та часткового утримання квартири; квартира залишається сину по досягненню ним повноліття, а тому відповідач не заперечує щодо проживання позивача у спільній квартирі разом з сном, не наполягає на реалізації квартири та поділі коштів від такої реалізації; кошти, розміщені на депозитному рахунку, розподіляються між ними в рівних частинах, в зв`язку з обмеженнями по касі банку грошові кошти будуть зніматися кожного дня, але за умови, що належну позивачу суму грошових коштів вона отримає до розгляду справи про розлучення судом. До моменту звернення позивача з позовної заявою до суду відповідач й гадки не мав, що позивач позиватиметься до нього щодо повернення таких коштів. Жодних спільних з позивачем коштів на придбання в 2018 році квартири [ADDRESS] використано не було. Квартиру було придбано частково за кредитні кошти, а частково за спільні кошти подружжя відповідача та [PERSON] , шлюб з якою було зареєстровано 21 лютого 2015 року. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано майже 8 років тому. Очевидно, що позивач могла заявити вимоги протягом трьох років з моменту, коли сторони припинили спільне проживання. Позовні вимоги щодо коштів, розміщених на депозиті, не підлягають до задоволення у зв`язку зі спливом строків позовної давності. Ухвалою від 25 січня 2022 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив загальне провадження у справі. Ухвалою від 7 червня 2022 року суд задовольнив заяву позивача про забезпечення позову та наклав арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 20 вересня 2022 року суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою від 6 березня 2023 року суд прийняв до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову. Ухвалою від 8 травня 2023 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмета позову. Додатково пояснив, що позивач не отримувала від відповідача кошти з депозитних рахунків ні до розірвання шлюбу, ні після цього. Про порушення свого права спільної сумісної власності на ці кошти в 2014 році позивач не могла дізнатися, бо їй не було відомо, що кошти були витрачені відповідачем. Представник відповідача позов не визнав та надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Просить застосувати строки позовної давності щодо вимог про поділ грошових коштів. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] з 30 жовтня 2004 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2014 року у справі № 569/13400/14-ц. Сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 вересня 2014 року у справі № 569/13400/14-ц неповнолітнього [PERSON] залишено на проживання з матір`ю (позивачем). 21 липня 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1530, придбав квартиру [ADDRESS] , право власності відповідача на яку зареєстровано 7 серпня 2006 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 280749380 від 21 жовтня 2021 року та № 319915979 від 11 січня 2023 року. Відповідно до висновку експерта Рівненського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/118-23/434-ОБ від 24 січня 2023 року ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] станом на 24 січня 2023 року становить 998800 грн. За інформацією АТ «Державний експортно-імпортний банк України» № БТ/0022801/4249-22 від 20 жовтня 2022 року, на ім`я [PERSON] було відкрито банківські вклади: договір строкового банківського вкладу з капіталізацією процентів «Накопичувальний» від 21 серпня 2012 року № 93314-59262 на суму 1000 доларів США (дата закриття - 30 липня 2014 року), відповідно до договору було відкрито рахунки № [NUMBER] (вкладний) та № [NUMBER] (вклад на вимогу); договір строкового банківського вкладу зі сплатою процентів після закінчення строку вкладу «Ощадний» від 31 липня 2014 року № 137527-59262 на суму 2000 грн (дата закриття - 15 травня 2015 року), відповідно до договору було відкрито рахунок № [NUMBER] (вкладний). Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ч.2 ст.68 СК України). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). За нормами ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За положеннями ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч.3 ст.70 СК України). Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За приписами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Квартира [ADDRESS] та внесені на рахунки в АТ «Державний експортно-імпортний банк України» грошові кошти в сумі 15640,80 доларів США і 2000 грн набуті сторонами за час перебування у шлюбі. Вказані обставини відповідач визнає, що зазначено у відзиві на позовну заяву. Отже, спірна квартира та грошові кошти, які обліковувалися на рахунках, є спільною сумісною власністю подружжя. Пред`являючи вимогу про визнання за нею права власності на цілу частку спірної квартири позивач покликається на необхідність збільшення її частки у спільному майні, оскільки у неї відсутнє інше нерухоме майно, з нею проживає спільний з відповідачем син, у відповідача наявне у власності інше нерухоме майно, в неї наявна інвалідність. Наявність у одного з подружжя на праві приватної власності іншого нерухомого майна, набутого не у шлюбі, відсутність такого майна у іншого з подружжя та наявність інвалідності не передбачені нормами Сімейного кодексу України як підстави для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ № 515423, наданої позивачем на підтвердження статусу особи з інвалідністю, інвалідність позивачу встановлена на строк до лютого 2023 року. Докази наявності у позивача інвалідності станом на червень 2023 року у справі відсутні. Доказів, що розмір аліментів, які позивач отримує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, суду не надано, а тому відсутні умови, за яких проживання спільного сина сторін з позивачем є підставою для збільшення її частки у спільному майні. Суд також встановив, що грошові кошти в сумі 15640,80 доларів США, які обліковувалися на рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] в АТ «Державний експортно-імпортний банк України», видані відповідачу у період з 31 липня 2014 року до 18 вересня 2014 року, грошові кошти в сумі 2000 грн, які обліковувалися на рахунку № [NUMBER] в АТ «Державний експортно-імпортний банк України» видані відповідачу 15 травня 2015 року. В порушення вимог ст.12, 81 ЦПК України відповідач не надав належних та допустимих доказів, що вказані кошти були витрачені в інтересах сім`ї чи були розподілені між сторонами до розірвання шлюбу. Покликання позивача на придбання відповідачем за спільні кошти подружжя квартири [ADDRESS] також доказами не підтверджені. Оскільки відповідач використав грошові кошти, які обліковувалися на рахунках та належать сторонам на праві спільної сумісної власності, на власний розсуд і не в інтересах сім`ї чи на її потреби, а також беручи до уваги, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, суд вважає за можливе відступити від засади рівності часток подружжя та з врахуванням вартості вкладів (573962,16 грн : 2 = 286981,08 грн) визнати за позивачем право власності на частки спірної квартири, що становить 52,4 % від вартості спільного майна, а за відповідачем визнати право власності на частку квартири та грошові кошти, внесені на рахунки, що становить 47,6 % від вартості спільного майна. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Посилання представника відповідача на необхідність обчислення строку позовної давності з моменту розірвання шлюбу не заслуговують на увагу. При визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 345/2962/14). Крім того, якщо жоден з колишнього подружжя не заперечує право іншого на частку у спільному майні, не перешкоджає користуватися таким майном, підстави для звернення до суду відсутні і строк позовної давності не починає свій перебіг. За змістом позовної заяви, про використання відповідачем спільних коштів, які перебували на депозитному рахунку в банку, позивачу стало відомо в травні 2021 року. Доказів на спростування вказаної обставини суду не надано. Позивач звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя 04 листопада 2021 року. \~ \~Враховуючи,\~ що\~ після\~ розірвання\~ шлюбу\~ між\~ сторонами\~ і\~ до\~ травня\~ 2021\~ року\~ позивачу\~ не\~ було\~ відомо\~ про\~ порушення\~ її\~ права\~ власності\~ на\~ майно\~ (грошові\~ кошти),\~ набуте\~ у\~ період\~ шлюбу,\~ підстави\~ для\~ застосування\~ позовної\~ давності\~ відсутні. За правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати за проведення експертизи в розмірі 3624,58 грн. Витрати на виготовлення нового технічного паспорта в розмірі 2264 грн не пов`язані з розглядом справи, а тому відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: partial