Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

[PERSON] 01 травня 2023 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: Департамент адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради і [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2023 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі. Позивач у своєму позові посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 09 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 7306, йому належить домоволодіння [ADDRESS] . Відповідач доводиться йому онукою і була зареєстрована у будинку 17 квітня 2009 року на прохання її матері дружини сина позивача третьої особи [PERSON] . Відповідач [PERSON] у будинку ніколи не проживала, будинок не використовує, поточний ремонт не здійснює, комунальні послуги не сплачує. Перешкод у проживанні відповідачеві ніхто не чинить. Фактичне місце проживання відповідача йому невідоме. Реєстрація відповідача перешкоджає позивачеві у здійсненні його права власності та права на отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Позивач у своїх позовних вимогах просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідачеві [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третій особі Департаментові адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У відзиві на позовну заяву третя особа зазначила, що посилання позивача в позові на положення ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» як на підставу зняття з реєстрації місця проживання особи є недійсним, оскільки набув чинності Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Станом на теперішній час підставою для зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду та заяви власника житлового приміщення. Просили ухвалити рішення на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Третій особі [PERSON] у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень на позовну заяву подано не було, будь-які інші заяви чи клопотання до суду не направлено. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 09 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 7306, домоволодіння [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 9), право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). Відповідно до акту обстеження будинку [ADDRESS] , складеного 19 квітня 2023 року комісією у складі [PERSON] і [PERSON] , засвідченого головою квартального комітету № 6 Денисенко В.А., відповідач [PERSON] у спірному домоволодінні ніколи не проживала, її речі у будинку відсутні (а.с. 21). Згідно з довідкою № 292, виданою Департаментом адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, від 19 квітня 2023 року, у буд. [ADDRESS] зареєстровано позивача [PERSON] , третю особу [PERSON] , а також відповідача [PERSON] (а.с. 19). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року [PERSON] і [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS] (а.с. 22-24). На підставі ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.\~317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383\~ЦК України та статтею 150\~ЖК Української\~РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст.\~156\~ЖК Української\~РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст.\~29\~ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із ст.\~391\~ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду\~України №\~14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» визначено, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. Зокрема, відсутні докази не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з неповажних причин, відсутність перешкод у її проживанні. Спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг, чим вмотивовано позивачем позицію, можуть бути вирішені іншим шляхом, зокрема розподілом особових рахунків або стягнення понесених витрат у судовому порядку. Суд не приймає як належний доказ копію довідки № 240, виданої Департаментом адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 16 березня 2021 року, згідно з якою станом на 16 березня 2021 року у спірному житловому приміщенні було зареєстровано [PERSON] , третю особу [PERSON] , відповідача [PERSON] , а також [PERSON] і [PERSON] (а.с. 20), оскільки зазначені відомості не вказують на наявність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2021 року, яким [PERSON] і [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням [ADDRESS] , суд оцінює як неналежний доказ, оскільки предметом спору по справі було право користування відповідачів [PERSON] і [PERSON] житловим приміщенням, належним позивачеві, право користування [PERSON] та порушення нею права [PERSON] предметом спору не було та судом при розгляді справи не досліджувалося. Оскільки позивачем до позову не додано будь-яких доказів на підтвердження обставин, що викладені у ньому, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі п. 2 ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовлено, сплачений нею судовий збір у розмірі 1 073 грн. 60 (а.с. 1) слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed