Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

14 березня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначає,\~що 24\~березня 2021\~року відповідач\~ [PERSON] позичив\~у [PERSON] \~5\~000\~(п`ять\~тисяч)\~доларів США,\~які зобов`язався\~повернути до\~30\~травня 2021\~року,\~про що\~дав письмову\~розписку.\~Спочатку відповідач,\~посилаючись на\~своє важке\~матеріальне становище,\~попросив позивача\~відстрочити на\~деякий час\~повернення позичених\~коштів,\~з чим\~він погодився.\~В середині\~лютого 2023\~року,\~відповідач взагалі\~перестав відповідати\~на телефонні\~дзвінки позивача,\~внаслідок чого\~він зрозумів,\~що у\~відповідача пропало\~бажання повертати\~позичені гроші.\~ В зв`язку з цим просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості у розмірі 5300 дол. США (основна сума боргу 5000 дол. + 3% річних за останні два роки, або 300 дол. = 5300) та суму судового збору. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, на попереднє судове засідання представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи, однак жодних підтверджуючих документів щодо поважності неявки до суду не надали. Відзиву на позовну заяву до суду не надходило. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що 24.03.2021\~року в\~м.\~Рівне,\~ [PERSON] та\~ [PERSON] уклали\~договір позики,\~згідно умов\~якого [PERSON] \~взяв в\~борг грошові\~кошти в\~сумі 5000\~(п`ять\~тисяч)\~доларів США,\~що є\~еквівалентним 140\~000\~(сто\~сорок тисяч)\~грн.\~Грошові кошти\~зобов`язувався повернути\~ [PERSON] до 30.05.2021 року. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є реальним, одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що у визначений договором строк відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав і коштів не повернув. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до приписів ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням періоду неналежного виконання відповідачем обов`язку повернення позики, з нього на користь позивача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми ( 3% від 5000 дол. США х 2 роки), а саме 300 (триста) дол. США. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а саме стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 5300 (п`ять тисяч триста) доларів США. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved