Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

Керівник Київської окружної прокуратури м.Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності. В обгрунтування позову прокурор посилається на те, що рішенням Господарського суду Харківської області від 10.08.2020 по справі №922/436/20 задоволено позов Харківської місцевої прокуратури №2 до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ФОП [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування п.56 Додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 №757/17; визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 №5540-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП [PERSON] .. Під час розгляду справи в частині позовних вимог до [PERSON] провадження закрито у зв`язку з пред`явленням вимоги до фізичної особи. Вказано рішення після перегляду судом апеляційної інстанції набрало законної сили та є чинним на теперішній час. Пред`являючи позов до [PERSON] у даній справі позивач зазначає, що відповідач є власницею спірного майна на підставі договору купівлі-продажу №1678 від 03.05.2018, укладеним між [PERSON] та [PERSON] . Остання вчинила дії, спрямовані на зміну технічних характеристик спірного майна, у зв`язку з чим останнє набуло нових індивідуальних ознак, а саме нежитлові приміщення цокольного поверху №ХХV, №ХХVIII-:- ХХХІ, XXVIIIа, загальною площею 69,6 кв.м., розташовані в будинку літ."А-5" за адресою: [ADDRESS] змінено на нежитлові приміщення цокольного поверху №ХХV, №ХХVIII, XXVIIIа, ХХІХ, ХХХ, ХХХІ, загальною площею 75,9 кв.м. в будинку літ."А-5" за адресою: [ADDRESS] . В подальшому [PERSON] звернулася до державного реєстратора, який прийняв рішення від 20.07.2021 про реєстрацію за відповідачем права власності на нежитлове приміщення цокольного поверху №ХХV, № XXХI загальною площею 43 кв.м. та нежитлове приміщення цокольного поверху №ХХVIII, XXVIIIа, ХХІХ, ХХХ загальною площею 36,3 кв.м., які розташовані в будинку літ. "А-5" за адресою: [ADDRESS] . Тобто, фактично відбувся розподіл майна з реєстрацією за відповідачем права власності вже на окремі приміщення, що свідчить про те, що [PERSON] не є добросовісним набувачем спірного майна, адже вчиняє дії з метою ухилення від реституції (повернення) спірного майна. Обгрунтовуючи право звернення до суду, прокурор зазначив, що Харківська міська територіальна громада як власник нерухомого майна комунальної форми власності делегує Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах. Здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядження майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може оцінюватись вираженням волі територіальної громади. Інтереси держави полягають в тому числі у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку. Оскільки спірні будівлі вибули з комунальної власності на підставі рішення Харкіської міської ради, яке в подадьшому було скасовано (п.56 Додатку 1 рішення) в судовому порядку у справі №922/436/20 через його незаконність, воля територіальної громади на таке відчуження була відсутня. Посилаючись на ч.1 ст.388 ЦК України, прокурор вважає, що необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності за [PERSON] , оскільки наявність відповідного запису про зміну властивостей приміщення перешкоджає реалізувати Харківській міській територіальній громаді своє право на реєстрацію спірного нерухомого майна. Через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив, в якому остання проти позову заперечила в повному обсязі та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. На думку відповідача у позові жодним чином не обгрунтовано порушення інтересів держави діями відповідача (власника майна) щодо поділу її власного нерухомого майна. Спосіб захисту у вигляді витребування майна можливо застосувати лише до недобросовісного набувача, яким відповідач не є. Прокурор, звертаючись з вимогами про витребування майна у [PERSON] , не просить визнати недійсним договір купівлі-продажу майна, на підставі якого відповідач набула право власності на це майно, що свідчить про невірне обрання позивачем способу захисту порушеного права. Крім того, відповідач заявив у відзиві про застосування судом строку позовної давності до вимог про витребування майна, оскільки на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Відповідач вважає, що за угодою, укладеною 03.05.2018 між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу спірного майна, строк позовної давності сплив у травні 2021, а з позовом прокурор звернувся до суду у серпні 2021, тобто за межами строку позовної давності. На підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2021 року залучено для участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самомтійних вимог на предмет спору, - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (надалі Управління). Від представника Управління через канцелярію суду надійшов відзив з письмовими поясненнями третьої особи, в якому Управління просить відмовити в задоволенні позову Київської окружної прокуратури м. Харкова. В обгрунтування своїх пояснень зазначає, що витребування у відповідача як добросовісного набувача спірного нежитлового приміщення призведе до порушення статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки прокурорм не наведено обставинн, за яких втручання у право володіння майном не порушить справедливого балансу інтересів. На момент вибуття з власності територіальної громади м. Харкова спірного майна [PERSON] не була учасником відповідних віносин. В судовому засіданні 21.06.2023 представник Управління також наполягала на застосуванні судом строку позовної давності, посилаючись на те, що прокуратурі як органу, що захищає інтереси держави, про порушення таких інтересів було відомо ще в 2017 році, коли здійснювалось процесуальне керівництво у кримінальному провадженні від 04.01.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 366 Кримінального кодексу України, за фактом службового підроблення під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою. Від Харківської міської ради надійшла заява про відмову від позову у даній справі №638/13386/21, яка мотивована тим, що при відчуженні спірних об`єктів комунальної власності шляхом викупу, міькою радою та її виконавчими органами дотримано норм чинного закнодавства у сфері приватизації комунального майна, тому підстави для витребування майна у власність територіальної громади відсутні і справа підлягає закриттю. В судовому засіданні, призначеному на 19.10.2022 року, суд протокольно ухвалою задовольнив заяву позивача Харківської міської ради про відмову від позову. Ухвалою суду від 29.11.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення та заперечення уповноважених представників сторін та прокурора, судом встановлено наступне. У грудні 2019 року Харківська місцева прокуратура №2 звернулась в порядку господарського судочинства з позовом до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, ФОП [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконним та скасування п.56 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова» від 20.09.2017 № 757/17; визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 №5539-В-С, укладеного між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та ФОП [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за №209; витребування на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлових приміщень цокольного поверху № XXV, XXVIII-:-XXXI, XXVIIIa, загальною площею 69, 6 кв.м., розташованих в будинку літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Харківської області від 10.08.2020 по справі №922/436/20 позов задоволено, визнано незаконним та скасовано пункт 56 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 №757/17; визнано недійсним договору купівлі - продажу нежитлових будівель від 23.01.2018 №5540-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою - підприємцем [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №209. Господарським судом Харківської області під час розгляду справи №922/436/20 винесено ухвалу від 04.08.2020, якою закрито провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] про витребування майна у зв`язку з тим, що вказану вимогу заявлено до фізичної особи і вона не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Постановою Східного апеляційного господарського суду від 12.11.2020 рішення Господарського суду Харківської області від 10.08.2020 залишено без змін. Згідно з положеннями ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, встановленими судом та такими, що не оспорюються сторонами у даній справи, суд вважає доведеними наступні обставини. 07.07.2017 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір оренди № 4177. Вказаним договором сторони погодили, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення цокольного поверху № ХХV, ХХVІІІ-:-ХХХІ, ХХVІІІа загальною площею 69,6 м2 в житловому будинку літ. "А-5», розташованому за адресою: [ADDRESS] (надалі майно, спірне майно), яке належить на праві комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 05.07.2017 року № 424 "Про передачу в оренду нежитлових приміщень". Відповідно до пункту 56 додатку 1 до рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуженням об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 року № 757/17 проведено відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова згідно з додатком 1, 2. 27.09.2017 року фізична особа-підприємець [PERSON] на виконання вказаного рішення Харківської міської ради звернувся до Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки Харківської міської ради з заявою про приватизацію вказаного майна. 23.01.2018 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки Харківської міської ради укладено договір купівлі-продажу № 5540-В-С, на підставі якого [PERSON] набув у власніть 23.01.2018 шляхом викупу нежитлові приміщення цокольного поверху № ХХV, ХХVІІІ-:-ХХХІ, ХХVІІІа, в житловому будинку літ. «А-5», загальною площею 69,6 м2, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Як зазначалось вище вказане рішення 14 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 20.09.2017 №757/17 визнано незаконним та скасовано пункт 56 додатку 1 до даного рішення. Також визнано недійсним вищезазначений договір купівлі - продажу нежитлових приміщень від 23.01.2018 №5540-В-С, укладений між Управлінням та ФОП [PERSON] . Рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2018 на теперішній час є чинним та не скасовано. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерхуомого майна (дата формування 21.10.2022) вбачається, що [PERSON] 03.05.2018 набула права власності на зазначене вище майно на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1678, виданого 03.05.2018, видавник ПН ХМНО Луценко В. С. В подальшому згідно з наданою Інформацією нежитлові приміщення цокольного поверху № XXV, XXVIII-:-XXXI, XXVIIIa, загальною площею 69, 6 кв.м., розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] змінено на нежитлові приміщення цокольного поверху №ХХV, №ХХVIII, XXVIIIа, ХХІХ, ХХХ, ХХХІ, загальною площею 75,9 кв.м. в будинку літ."А-5" за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] звернулася до державного реєстратора Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Тесленка І.А., який прийняв рішення від 20.07.2021 №59354685 про закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 1211768563101. Одночасно, державний реєстратор Тесленко І.А. прийняв рішення від 20.07.2021 за №59354097 про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлові приміщень цокольного поверху № XXV, XXXI загальною площею 43 кв.м., розташовані в будинку літ."А-5» за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності: 43050298) та рішення від 20.07.2021 за №59354465 про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлові приміщення цокольного поверху № XXVIII, XXVIIIa, XXIX, XXX загальною площею 36,3 кв.м.., розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні прокурор та представник відповідача і третьої особи не заперечували, що на час розгляду справи [PERSON] є фактичним володільцем вказаного майна. Позивач у своїй позовній заяві просить суд: 1) скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1211768563101, внесений на підставі рішення приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Луценко В.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №40907882 від 03.05.2018, з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. 2) скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С.Д. №49315829 від 05.11.2019, на підставі якого внесено зміни до запису про право власності [PERSON] №25974114 по об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 1211768563101, відповідно до якого нежитлові приміщення цокольного поверху № XXV, XXVIII-:-XXXI, ХХУІІІа, загальною площею 69, 6 кв.м., розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] змінено на нежитлові приміщення цокольного поверху № XXV, XXVIII, XXVIIIa, XXIX, XXX, XXXI загальною площею 75,9 кв.м. в будинку літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] ; 3) скасувати рішення державного реєстратора Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Тесленка І.А. №59354685 - від 20.07.2021, на підставі якого здійснено поділ об`єкту нерухомого майна з реєстраційним номером 1211768563101; 4) скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2411966363101, здійснену на підставі рішення державного реєстратора Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Тесленка І.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №59354097 від 20.07.2021, з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна; 5) скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 2411832663101, здійснену на підставі рішення державного реєстратора Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Тесленка І.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №59354465 від 20.07.2021, з одночасним припиненням права приватної власності на вказаний об`єкт нерухомого майна. 6) Витребувати у [PERSON] на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243) нежитлові приміщення цокольного поверху № XXV, XXVIII-:-XXXI, XXVIIIa, розташовані в будинку літ. «А-5» за адресою: [ADDRESS] . Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами у відповідності до статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування України" (далі-Закон) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Вказані органи діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Статтею 1 Закону України "Про місцеве самоврядування України" встановлено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно статті 25 Закону України "Про місцеве самоврядування України" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Статтею 29 Закону України "Про місцеве самоврядування України" визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідно до статті 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. У відповідності до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування України" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Територіальна громада міста Харкова, як власник спірного майна, делегувала Харківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, при цьому воля територіальної громади виражалася в діях органу місцевого самоврядування, які мають відповідати вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Як встановлено судом передача спірного майна з комунальної власності територіальної громади м. Харкова у приватну власність [PERSON] відбулася з порушенням вимог діючого законодавства, внаслідок чого відповідне рішення Харківської міської ради визнано незаконним а договір купівлі-продажу, що укладався на виконання вказаного рішення недійсним. Таким чином, судом встановлено, що вибуття об`єкта нерухомого майна, що перебувало у власності територіальної громади відбулося поза волею територіальної громади через незаконне рішення органу місцевого самоврядування, в компетенцію якого входить виконання функцій держави на конкретній території та повноважень щодо здійснення права власності від імені територіальної громади. Прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави в особі Харківської міської ради здійснює представництво її законних інтересів, оскільки вважає, що порушуються права територіальної громади на комунальну власність, які підлягають захисту, а орган місцевого самоврядування не здійснює такий захист. Вказана обставина підтверджується поданою Харківською міською радою заявою про відмову від позову. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 388 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, витребування майна внаслідок віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і фактичним володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, однак він набув право власності на майно добросовісно. Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття в розумінні ст. 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права. Судом встановлено, що [PERSON] стала власником спірного майна шляхом укладання 03.05.2018 договору купівлі-продажу з [PERSON] , який в подальшому був визнаний судом недійсним. Проте, на момент набуття права власності про ці обставини відповідач не знала і не могла знати, тому суд робить висновок, що вона є добросовісним набувачем майна, яке на момент відчуження їй вже вибуло з власності територіальної громади. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України (зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 28.08.2019 у справі №127/17971/15-ц). Надаючи правову оцінку позовним вимогам про правомірність витребування майна на користь міської ради як представника власника об`єкта нерухомості, суд вважає, що прокурором обрано належний спосіб захисту інтересів держави, які виражаються у захисті права територіальної громади на володіння комунальним майном, саме з підстав застосування ст.388 ЦПК України, оскільки право територіальної громади на володіння спірним майном вибуло поза її волею і підлягає захисту. На підставі наведених вище мотивів суд відхиляє доводи відповідача та третьої особи про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав невірно обраного способу захисту прав при поданні позову. Також, суд відхиляє доводи прокурора про необхідність задоволення позову з тих підстав, що відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки прокурором не доведено протилежне. Зміни технічних характеристик та поділ майна, що належало відповідачу на праві власності, за встановлених обставин та поданих доказів, не можуть слугувати підставою для визнання таких дій недобросовісними, в контексті набуття права власності на спірне майно за відплатним договором. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, учасниками справи не надано. Отже, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом спірні нежитлові приміщення вибули з власності Харківської територіальної громади поза її волею, порушене право комунальної власності, яке підлягає захисту, тому наявні підстави для витребування вказаного майна у відповідача як у добросовісного набувача в порядку пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України, однак, відповідачем у відзиві заявлено про застосування строків позовної давності. Таку ж позицію щодо пропуску прокурором при подачі позову строку позовної давності висловив і представник третьої особи - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України). У спірних правовідносинах суб`єктом прав є саме держава, а не її конкретний орган, а тому, визначаючи початок перебігу позовної давності в даній справі, необхідно враховувати, коли про порушене право дізналась або могла дізнатись держава в особі уповноваженого органу, а не позивач. Право власності на спірне комунальне майно, управління яким належить до відання органу місцевого самоврядування, було порушене, коли нежитлові приміщенння вибули з володіння територіальної громади (23.01.2018), а не в момент укладення договору купівлі-продажу від 03.05.2018, за яким відбулось наступне передання права власності на ці приміщення від [PERSON] до відповідача. Прокурор стверджувала, що орган прокуратури дізнався про порушення права держави на спірні приміщення після набрання чинності рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2020 №922/436/20, яким визнано недійсним рішення Харківської міської ради від 20.09.2017 №757/17 щодо відчуження спірних приміщень. Проте, таке твердження прокурора судом не приймається, оскільки про наявність порушеного права органу прокуратури стало відомо ще в 2017 році. Так, господарським судом Харківської області при ухваленні зазначеного рішення встановлено, що Харківською місцевою прокуратурою №2 здійснювалось процесуально керівництво у кримінальному провадженні від 04.01.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 365 Кримінального кодексу України. Відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом службового підроблення були внесені під час оцінки та продажу комунального майна Харківською міською радою. Суд зазначає, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, від 23.12.14 у справі № 3-194гс14). Враховуючи, що початок перебігу позовної давності необхідно відліковувати з 23.01.2018, строк на подання позову з вимогою про захист порушеного права сплив відповідно 23.01.2021. Позовну заяву у даній справі керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова подав до суду 30.08.2021, тобто за межами строку позовної давності, після її спливу. Відповідно до положень ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У постанові від 20.11.2018 у справі №907/50/16 Великої Палати Верховного Суду викладено висновок (п.72) про те, що за наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України мають застосовуватися положення статті 267 цього Кодексу, згідно з якою сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Суд зазначає про порушення права позивача та правомірність заявлених вимог, проте, враховуючи, що прокурором не наведені та не доведені поважні причини пропуску позовної давності, зважаючи на висновки Верховного суду та норми матеріального права, суд застосовує до спірних правовідносин заявлену відповідачем позовну давність, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed