Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що у січні 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та за цим позовом відкрито провадження у справі № 369/205/20. Зазначає, що в рамках вказаного позову ним було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належний на праві власності [PERSON] , та на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві власності. Позивач наголошує, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вищевказані об`єкти нерухомого майна. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на вищевказані об`єкти нерухомого майна. Проте, після відкриття апеляційного провадження у справі за скаргою [PERSON] на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року, за кілька днів до прийняття постанови Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року [PERSON] відчужила домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на користь свого сина [PERSON] . Позивач вважає вищевказаний договір дарування фраудаторним правочином, оскільки таким чином на його переконання [PERSON] намагається приховати належне їй майно, зробити себе неплатоспроможною, тобто створює штучні перешкоди уникнення виконання зобов`язання з повернення коштів за договором позики. В зв`язку з вищезазначеним, з врахуванням уточнень позивач просить суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Воробйовою Т. А., зареєстрований в реєстрі за номером 1348. Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 21 червня 2021 року відкрив загальне провадження у справі та призначив підготовче судове засідання. Розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2021 року № 523 на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді [PERSON] та застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді внесення подання Вищій раді правосуддя про звільнення з посади судді, відсторонення судді [PERSON] від здійснення правосуддя справу передано на повторний автоматизований розподіл та призначено судді Фінагеєвій І. О. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 08 жовтня 2021 року вжито у справі заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 2094423432224, який належить [PERSON] . У жовтні 2021 року до суду надійшов відзив [PERSON] , в обґрунтування якого остання посилається на відсутність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки станом на час його укладення були відсутні заборони для відчуження будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідачка вказує на те, що позивачем неправильно зазначено адресу нерухомого майна, яке було предметом договору дарування. На переконання відповідачки позивачем не надано доказів на підтвердження умислу відповідачів приховати своє майно від наступного звернення стягнення, що свідчить про те, що поданий позов обґрунтований виключно припущеннями. Відповідачка звертає увагу суду також на те, що станом на час пред`явлення позову про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] шлюб між боржником за договором позики [PERSON] та відповідачкою [PERSON] розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним, причини неявки не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним, причини неявки не повідомив. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 05 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 1\~222\~500,00 грн, що еквівалентно сумі 150\~000,00 дол. США. За змістом договору позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти за договором позики на першу вимогу позикодавця, яка буде направлена рекомендованим листом позичальнику, а підтвердженням отримання вимоги слугуватиме відмітка про вручення. За цим договором Позичальник стверджував, що брав гроші у борг за письмовою згодою його дружини [PERSON] 29 березня 2013 року [PERSON] було також отримано у борг від [PERSON] грошові кошти на суму 486\~000,00 грн, що підтверджується копією відповідної розписки. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Залишено [PERSON] прізвище « [PERSON] ». 13 березня 2017 року [PERSON] направив [PERSON] досудову вимогу про повернення коштів на суму 4\~021\~500 за договором позики від 25 лютого 2013 року. 17 березня 2017 року позивач направив [PERSON] досудову вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 1\~618\~200,00 грн за договором позики, оформленим у виді письмової розписки від 29 березня 2013 року. У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, за яким ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2020 року відкрито провадження у справі № 369/205/20. У межах вказаної справи Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 13 січня 2020 року відмовив у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне, зокрема, відповідачці [PERSON] , а саме на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Київський апеляційний суд постановою від 09 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 березня 2021 року, ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року скасував, ухвалив нове судове рішення, яким заяву про забезпечення задовольнив та наклав арешт, зокрема, на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За змістом договору дарування від 05 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, про що до реєстру внесено запис № 1348, [PERSON] подарувала, а неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , прийняв у дар житловий будинок загальною площею 288,7 кв.м., житловою площею 107,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1169 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485801:01:004:0028. Нотаріусом в цьому договорі засвідчено, що житловий будинок належав на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О. В. 29 листопада 2006 року, про що внесено в реєстр запис № 10\~322. Земельна ділянка, що дарувалася, належала на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 001212, виданого управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 14 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2006 року № 10\~326, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди за № 010832900073. Також в договорі дарування від 05 червня 2020 року зазначено, що договір підписано [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] , який діяв за згодою батька [PERSON] та матері [PERSON] , у присутності приватного нотаріуса Воробйової Т. А. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. За змістом\~статті 509\~ЦК України\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11\~цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вважає порушеним своє право на задоволення своїх вимог за договором позики шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, яке належало [PERSON] станом на час звернення [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] у справі № 369/205/20. Оскільки після відкриття провадження у справі № 369/205/20 нерухоме майно було відчужене на підставі договору дарування на користь сина [PERSON] [PERSON] , то позивач вважає вказаний договір фраудаторним та таким, що порушує його цивільне право. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга\~статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя\~статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті\~13, частина третя статті\~16 ЦК України\~не суперечать частині другій\~статті 58 Конституції України\~та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої\~статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам\~Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для\~уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: ?особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; ?наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); ?враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Цивільним законодаством\~закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя\~статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин (частина друга\~статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено такий висновок: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: 1.фіктивного (стаття 234 ЦК України); 2.такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті\~3,\~13 ЦК України); 3.такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга\~статті 228 ЦК України). Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16. У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої\~статті 13 ЦК України\~випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. [PERSON] , обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що правочин був укладений між близькими родичами на шкоду йому, як кредитору, оскільки він буде позбавлений можливості звернути стягнення на нерухоме майно, належне [PERSON] як відповідачу у справі про стягнення заборгованості. Отже, суду шляхом дослідження належних та допустимих доказів слід з`ясувати, чи має оспорюваний правочин ознаки фраудаторного та наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору. З матеріалів справи вбачається, що у січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, за яким ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2020 року відкрито провадження у справі № 369/205/20. Рішенням Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської області\~від 27\~квітня 2022\~року у\~справі №\~369/205/20\~позовні вимоги\~задоволено частково.\~Стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~заборгованість за\~договором позики\~у розмірі\~4\~045\~500,00\~грн,\~що еквівалентно\~150\~000,00\~дол.\~США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог, включаючи вимогу про солідарне стягнення заборгованості з [PERSON] , відмовлено. Рішення набрало законної сили, проте було оскаржене в апеляційному порядку [PERSON] . Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2022 року поновлено [PERSON] строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року. Зі змісту рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 квітня 2022 року вбачається, що грошові кошти за договором позики від 05 лютого 2013 року набуті [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказаним рішенням у справі № 369/205/20 також встановлено, що договір позики хоч і був укладений [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та за наявності згоди останньої на укладення цього правочину, проте вказаний договір позики не створював правових наслідків для дружини [PERSON] , оскільки в рамках справи № 369/205/20 не було доведено того, що договір позики укладався [PERSON] в інтересах сім`ї, а отримані на підставі нього кошти використовувалися [PERSON] в інтересах сім`ї. Вказані обставини в розумінні статті 82 ЦПК України мають преюдиційне значення та не підлягають доказуванню у цій справі. Водночас, зі змісту договору дарування вбачається, що нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору дарування, а саме житловий будинок та земельна ділянка, які належали на праві власності [PERSON] , були набуті у власність останньою на підставі окремих договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 29 листопада 2006 року, про що приватним нотаріусом було внесено записи в реєстр під № 10\~322 та № 10\~326 відповідно. Зі змісту рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 липня 2016 року у справі № 369/5366/16-ц вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано було 23 лютого 2002 року, а розірвано шлюб 29 липня 2016 року. Таким чином, [PERSON] набула право власності на нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору дарування, в період перебування у зареєстрованому шлюбі. За змістом\~статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном (частина перша статті 67 СК України). Враховуючи те, що оспорюваний правочин укладений після розірвання шлюбу, слід згадати вимоги статті 68 СК України, відповідно до якої розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Матеріали справи не містять доказів того, що набуте у власність [PERSON] нерухоме майно під час перебування у зареєстрованому шлюбі належало їй на праві особистої приватної власності. Суд в розумінні статті 81 ЦПК України позбавлений можливості на підставі припущень спростовувати презумпцію розповсюдження режиму спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, придбане одним з подружжя у шлюбі на підставі договорів купівлі продажу. Вищенаведене дає підстави для висновку про те, що оскільки право спільної сумісної власності на земельну ділянку та житловий будинок, які є предметом оспорюваного договору дарування, не спростовується матеріалами справи, то вказане нерухоме майно належало на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] навіть після розірвання шлюбу. Такі обставини дозволяють стверджувати про той факт, що кредитор [PERSON] за умови невиконання [PERSON] обов`язків за договором позики з повернення грошових коштів має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на належне боржнику майно, включаючи частку у майні, яке належало на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю. Суд надає оцінку також тому, що позов про стягнення заборгованості за договором позики було пред`явлено [PERSON] до суду у січні 2020 року, а договір дарування укладений відповідачкою [PERSON] 05 червня 2020 року, тобто після виникнення правовідносин з повернення позичених коштів боржником, на користь близького родича, а саме сина [PERSON] . Вищевказані обставини дозволяють кваліфікувати оспорюваний договір купівлі-продажу, як фраудаторний, оскільки нерухоме майно, співвласником якого є боржник за договором позики [PERSON] , було відчужене [PERSON] , колишньою дружиною боржника, за безоплатним договором на користь близького родича неповнолітнього сина [PERSON] , з метою уникнення чи унеможливлення сплати боргу, тобто оспорюваний правочин вчинений на шкоду кредитору. На переконання суду такі дії відповідачів свідчать про недобросовісність їх намірів під час використання відповідного приватно-правового інструментарію. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн та 454,00 грн за подання заяви про забезпечення позову, а отже з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, у розмірі 681,00 грн з кожного.

Outcome: approved