Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

14.12.2022 року представник позивача- адвокат Коломієць І.О., який діє в інтересах позивача - [PERSON] звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з вищезазначеною позовною заявою, в подальшому, 12.04.2023 року подавши заяву про зменшення позовних вимог та зміну предмету позову, просив: - визнати нежитлове приміщення № [NUMBER], загальною площею 107,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, право вланості на частину нежитлового приміщення № [NUMBER], загальною площею 107,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києві по справі № 756/14290/20 від 22.01.2021 року розірвано шлюб між сторонами. Від спільного проживання сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач з донькою зареєстровані та проживають окремо від Відповідача за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до судового наказу від 19.11.2020 р., справа № 756/13765/20, стягнуто щомісячно з Відповідача на користь Позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів та не більше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03.11.2020 р. і до досягнення дитиною повноліття. На день подання позову аліменти Відповідачем не сплачуються. Відповідач взагалі не приймає участі в утриманні спільної дитини. Судовий наказ пред`явлено до виконання. За період перебування в шлюбі сторони придбали нежитлове приміщення № [NUMBER], загальною площею 107,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване за Відповідачем. Позивач, як дружина, надала згоду своєму чоловіку на купівлю вказаного майна. Нежитлове приміщення придбавалося Сторонами за спільні кошти в інтересах сім`ї з метою отримання в майбутньому спільного доходу. В період з 13.01.2014 р. по 15.11.2016 р. Позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною та не мала самостійного доходу. З лютого 2017 року вона почала працювати та мала дохід, а отже зазначене вище майно набуте в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Добровільно вирішити спір про поділ спірного майна подружжя Відповідач не бажає. У зв`язку з викладеним позивач змушена звернутися до суду із вищезазначеним позовом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.12.2022 року накладено арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину нежитлового приміщення № [NUMBER], загальною площею 107,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27.12.2022 року відкрито провадження по даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.06.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20.06.2023 року скасовані заходи забезпечення позову, а саме арешт на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). В судовому засіданні позивач та її представник- адвокат Коломієць І.О. позовну заяву повністю підтримали та просили її задовольнити з викладених у позові підстав. Позивач зазначила, що працювала та робила заощадження, тому нежитлове приміщення придбане в інтересах сім`ї та за спільні кошти. Представник Відповідача- адвокат Людкевич Х.Є. позовну заяву не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що квартира є особистою приватною власністю відповідача, яка набулася з продажу його кімнати та є особистою приватною власністю того подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Квартира набувалася за кошти, які належать йому особисто, оскільки надані йому його батьком [PERSON] [INFO] . Відповідач уклав Попередній договір, а 10.10.2017 р. Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № [NUMBER], загальною площею 107,4 кв.м., що розташоване у [ADDRESS] . Купівлю вчинено за 518 700,00 грн., що еквівалентно 19 500 дол. США. В свою чергу, 31.08.2017 р. незадовго до купівлі Відповідачем укладено Договір купівлі-продажу частини квартири, за яким Відповідач продав належну йому на праві власності 22/100 частини квартири [ADDRESS] , продаж якої здійснено за 460 260,00 грн, що еквівалентно 18 000,00 дол. США. Звертає увагу, що спірна нерухомість також придбана за рахунок особистих коштів, отриманих з продажу іншої квартири (частини квартири), що належала йому на праві особистої приватної власності, а отже є особистою приватною власністю останнього, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 04.12.2013 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2865 (а.с.29). З копії Заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22.01.2021 р. по справі № 756/14290/20 шлюб, зареєстрований 23.02.2013 р. у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 190 - розірвано. Після розірвання шлюбу відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] « [PERSON] » (а.с. 30). 19.11.2020 р. Оболонським районним судом м. Києві по справі № 756/13765/20 видано судовий наказ, в якому стягнуто щомісячно з [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 03.11.2020 р. і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто с [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 210 грн. 20 коп (а.с.31). З Довідки про доходи [PERSON] від 18.01.2022 року № 4 вбачається, що [PERSON] працює (навчається) у КНП «Київська міська дитяча клінічна лікарня № 1» та отримала за період з січня-грудень 2021 року заробітну плату в розмірі 210250,14 грн (а.с.33). Також, з Довідки про доходи [PERSON] суми накопичені по розрахункових періодах з 01.01.2006 по 01.01.2023 року видно, що заробітна плата, в т.ч. в натур формі [PERSON] складає 1030221,28 грн.(а.с.117-120). Також в матеріалах справи наявні Сертифікати [PERSON] про проходження курсів підвищення кваліфікації (а.с. 45-48). З Довідки Комунального некомерційного підприємства «Київська міська дитяча клінічна лікарня № 1» № 580 від 18.01.2022 року [PERSON] дійсно працює в даному закладі на посаді сестра медична маніпуляцій на відділення патології новонароджених з 14.03.2006 (Наказ № 129 від 11.03.2006 р) (а.с. 34). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 294230007 від 11.01.2022 р. власником нежитлового приміщення № [NUMBER] загальною площею 107,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу від 10.10.2017 р. № 10673, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П. (а.с. 35-36). З Довідки про надання інформаційно-консультативних послуг Суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «ЛЕКС СТАТУС» від 14.01.2022 р. оціночна вартість вказаного майна складає 1 700 000,00 грн. (а.с. 17-20). До матеріалів справи додана Заява [PERSON] від 10.10.2017 р., подана Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ковальчуку С.П., зі змісту якої вбачається, що дає згоду на купівлю своєму чоловіку - [PERSON] нежитлового приміщення № [NUMBER] загальною площею 107,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 39). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 278653334 від 07.10.2021 р. [PERSON] є власником нежитлового приміщення № [NUMBER] загальною площею 107,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; квартири [ADDRESS] ; житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,0583 га, кадастровий номер 3223387200:06:027:0024 з цільовим призначенням для ведення садівництва за адресою Київська область, Переяслав-Хмельницька рада, Стовп`язька сільська рада, СТ «Супутник» (а.с.41-43). З Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Оболонського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10.02.2023 р. вбачається, що станом на 01.03.2023 р. заборгованість [PERSON] складає 146235,25 грн. (а.с.121) З Довідки КНП «Київська міська дитяча клінічна лікарня № 1» № 14 від 14.02.2022 року вбачається, що [PERSON] перебувала в декретній відпустці з 13.01.2014 по 15.11.2016 р. Наказ № 490-К від 25.12.2013 р.)(а.с.49). Зареєстрованим місцем проживання [PERSON] та [PERSON] є [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 27-28). Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 01.04.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Рудюком М.В. за № 320, [PERSON] передав [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 690 000 тисяч гривень (п. 4 Договору). Пунктом 12 Договору передбачено, що [PERSON] стверджує, що вказана вище квартира набувається її чоловіком за кошти, які належать йому особисто, так як надані йому його батьком [PERSON] (а.с. 93-94). Згідно Договору купівлі-продажу частини квартири від 31.08.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Ковальчуком С.П. за № 8891, [PERSON] та [PERSON] передає у власність 22/100 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 99-100). Згідно п. 2 вказаного Договору продаж вчинено за 460260 гривень (а.с.99-100). Відповідно до Попереднього договору від 22.09.2017 р., посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В. та зареєстровано в реєстрі № 1274, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] домовилися укласти та нотаріально посвідчити Основний договір не пізніше 10.10.2017 р. за ціну 19500 доларів США, предметом вказаного договору є нежитлове приміщення № [NUMBER] в житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 97-98). Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріально округу Ковальчуком С.П. за № 10673, [PERSON] передав [PERSON] нежитлове приміщення № [NUMBER], загальною площею 107,4 кв.м., що розташоване у [ADDRESS] . Згідно п. 2 вказаного Договору продаж вчинено за 518 700 гривень. Так, пунктом 10 Договору передбачено, що цей Договір укладається за згодою дружини Покупця, [PERSON] , що підтверджується заявою, підпис на якій засвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 10.10.2017 р. за реєстровим № 10672 (а.с.95-96). За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною 1 ст.71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, судом враховано, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток та керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтям 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається з погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи та рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя н розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на і потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.3 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Крім того, судом взято до уваги той факт, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) . Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17- рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКЮ щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доводи відповідача [PERSON] про те, що грошові кошти для купівлі квартири не відносяться до спільних коштів подружжя та ніяких спільних коштів для купівлі цієї квартири позивач [PERSON] не вкладала, є необгрунтованими, оскільки будь- яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять та відповідачем до суду не було подано позову про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю. Відтак встановлені підстави для задоволення позову. Суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи (ч. 1 ст. 158 ЦПК України). Частиною 7 вказаної статті ЦПК України передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.12.2022 року, а саме арешту на 1/2 частину нежитлового приміщення № [NUMBER], загальною площею 107,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . Щодо вимог позивача про стягнення сплачених судових витрат, суд зазначає наступне . Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зокрема, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 12901,20 грн. (квитанція ID: 3356-1666-9774-4760 від 13.12.2022 р.), які згідно ст. 141 ЦПК України також слід покласти на відповідача.

Outcome: approved