Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 23102,54 грн., які складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4085,99 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 2240.00 грн.; заборгованості за процентами на прострочену позику в розмірі 12285.00 грн.; заборгованості за 3% річних у розмірі 1210,94 грн.; заборгованості за інфляційними витратами в розмірі 3280.61 грн.; витрати за сплату судового збору в розмірі 2684.00 грн., а також витрати за надання правової допомоги в розмірі 5000.00 грн. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що 02.08.2019 року між ТОВ «1безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір позики №2413138 шляхом обміну електронними повідомленнями та приймання умов, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Кредитодавець на виконання умов Договору кредиту надав позичальнику кошти у сумі 5000.00 грн. строком до 30.08.2019 року. Сторони визначили строк позики, який складає 28 днів із процентною ставкою 1.6% в день та акційною ставкою в день - 1.52%. Також сторонами визначено, що розмір процентів на прострочену позику складає 2.70% в день. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі. 03.04.2017 між ТОВ «1безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №03042017. Відповідно до п. 2.1 договору факторингу первісний кредиторзобов`язаний передати новому кредитору зазначені в Реєстрі прав вимог, а новий кредитор приймає права вимоги та . 14.01.2020 року між сторонами за Договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги №89, відповідно до якого право вимоги за Договором позики №2413138 від 02.08.2019 року перейшло до ТОВ «ФК «ПрофітКапітал». Тому позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив в якому просить в позові відмовити в зв`язку з тим, що жодного кредитного договору з ТОВ «Безпечне агентство необхідних кредитів» вона не укладала та коштів не отримувала. Крім того, строк дії договору становить 28 днів, тобто до 30.08.2019 року, а позивач звернувся до суду в березні 2023 року, а тому останній пропустив строк позовної давності. Також позивач додає довідку від 17.11.2022 року про перерахунок коштів на якийсь рахунок з зірочками до якого відповідач не має жодного відношення, а також копію довідки про ідентифікацію без дати та номеру направлену на якусь електронну адресу до якої вона не має жодного відношення. Також вказує про відсутність доказів, які підтверджують, що кошти позивача дійсно були перераховані на рахунок [PERSON] . Інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.04.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд даної цивільної справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. У судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду був належним чином повідомлений. В позовній заяві представник позивача просить проводити розгляд справи без їх участі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, причини неявки не повідомила. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Договору позики №2413138 від 02.08.2019 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір, згідно якого позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві ту ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково та сплатити проценти від суми позики. У вказаному договорі зазначено: дата надання позики 02.09.2019, дата повернення позики 30.08.2019, розмір процентів акційних у день 1,52%, розмір процентів на прострочену позику у день 2,70%, розмір процентів на позику річний 554.80%, розмір процентів на прострочену позику річний 985.50%, вартість позики за весь строк на який видано позику у % 42.56%, вартість позики за весь строк на який видано позику у грн. 2128.00, загальна вартість позики та процентів у грн. 7128.00 грн. (а.с. 8). Згідно з довідкою №17/11-2022-5 від 17.11.2022 року виданою директором ТОВ «ФК «Фінекспрес» вбачається, що 02.08.2019 року відбувся успішний переказ на карту [NUMBER] в сумі 5000.00 грн. Номер платежу 6370034020483563081770727 (а.с. 9). За даними розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором №2413138 від 02.08.2019 розрахунок боргу останньої становить 18610.99 грн., з яких заборгованість за кредитом - 4085,99 грн. та заборгованість по відсотках - 14525.00 грн. (а.с. 10-11). За даними розрахунку 3% річних та інфляційних втрат в зв`язку з неповерненням кредитної заборгованості за кредитним договором за період з 14.01.2020 року по 23.02.2022 року становить 4491.55 грн., з яких сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 1210,94 грн., сума заборгованості за інфляційними втратами становить 3280,61 грн. (а.с.13). Також у матеріалах справи наявна довідка про ідентифікацію, якою підтверджено одноразовий ідентифікатор [PERSON] від 02.08.2019 (а.с. 12). 03.04.2017 між ТОВ «1безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №03042017. Відповідно до п. 2.1 договору факторингу первісний кредиторзобов`язаний передати новому кредитору зазначені в Реєстрі прав вимог, а новий кредитор приймає права вимоги та 14.01.2020 року між сторонами за Договором факторингу було підписано Реєстр прав вимоги №89, відповідно до якого право вимоги за Договором позики №2413138 від 02.08.2019 року перейшло до ТОВ «ФК «ПрофітКапітал» (а.с.14-19). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторіну формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщ осторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді ( ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч.1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд приходить до висновку про укладеність вищевказаного договору позики між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договорами відступлення прав вимоги. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору позики. Зазначений договір недійсним не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за вказаним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Відтак доводи відповідачки в частині неукладення даного договору суд відхиляє. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язань і заборгованість за договорами не погашає. Доказів зворотнього останнім надано не було. Так, позивач визначив розмір заборгованості, який станом на 23.02.2022 становить 23102,54 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4085,99 грн.; заборгованості за процентами в розмірі 2240.00 грн.; заборгованості за процентами на прострочену позику в розмірі 12285.00 грн.; заборгованості за 3% річних у розмірі 1210,94 грн.; заборгованості за інфляційними витратами в розмірі 3280.61 грн.. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд доходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім того, позивач, пред`являючи вимоги про погашення основного боргу, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути, зокрема заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками. Оскільки в п.2 Договору позики передбачена процентна ставка за користування коштами, суд доходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за нарахованими відсотками в розмірі 2240.00 грн. Крім того, позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому підлягає позов в цій частині також підлягає задоволенню. Отже, суд приходить до висновку про задоволення позову. Що стосується тверджень відповідача про пропуск строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду, суд їх відхиляє з огляду на наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22). Постановою Кабінету Міністрів України від № 1236 від 09 грудня 2020р., продовжено до 30 червня 2023 р. Карантин на території України. Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги заявлені в межах строку позовної давності. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим в позовній заяві міститься клопотання позивача про стягнення судових витрат з відповідача. Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 2684.00 грн. Стосовно витрат на правову допомогу, суд зазначає, що відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відтак суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правову допомогу в розмірі 5000.00 грн..

Outcome: approved