Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

01 лютого 2023 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , у якому просить стягувати з нього на її користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з відповідним позовом і до закінчення сином навчання. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вона та відповідач мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Після досягнення їхнім сином повноліття відповідач ніякої матеріальної допомоги на його утримання не надає. На даний час [PERSON] навчається на першому курсі денного відділення в ДНЗ «Крижопільський професійний будівельний ліцей». У зв`язку з навчанням він не має змоги влаштуватися на роботу, щоб заробляти кошти та самостійно утримувати себе. Позивачка вказує, що не працює, тому їй важко одній забезпечувати сина всім необхідним. Відповідач є особою працездатного віку, інших осіб на утриманні не має, відтак може надавати сину матеріальну допомогу. Вважає, що для належного забезпечення та гармонійного розвитку сина з відповідача слід стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу). За таких обставин, посилаються на положення ст. 199 СК України, позивачка просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 13 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача сина сторін - [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 02 березня 2023 року розгляд справи було відкладено на 22 березня 2023 року в зв`язку зі вступом у справу представника відповідача - адвоката Панасюка В.Б. для надання останньому можливості ознайомитися з матеріалами справи. 16 березня 2023 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті підстав та предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та зазначив, що позовні вимоги визнає частково та згоден сплачувати аліменти на користь сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення сином 23 років. Так, відповідач вказує, що згідно долученої до позову довідки із навчального закладу [PERSON] перебуває на неповному державному забезпеченні та отримує стипендію, розмір якої складає 1250 грн. З 01.01.2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлено на рівні 2684 грн. Таким чином, розмір коштів, який необхідний для задоволення мінімальних потреб [PERSON] , складає 2684 грн. Слід врахувати, що [PERSON] отримує дохід у вигляді стипендії, знаходиться на частковому державному забезпеченні, що включає проживання в гуртожитку, забезпечення підручниками та інше. Отже, розмір матеріальної допомоги, що потребує [PERSON] складає 1434 грн. (2684 - 1250 = 1434). Даний розмір матеріальної допомоги має бути забезпечений обома батьками, тобто по 717 грн. кожний. При цьому, він готовий сплачувати аліменти на період навчання сина в розмірі 2000 грн. щомісячно. Просить врахувати, що позивачка є фізично здоровою та працездатною особою, має можливість працювати та надавати матеріальну допомогу сину. Посилання позивачки на те, що вона не працює зумовлене суб`єктивними обставинами, тобто бажанням самої позивачки. В матеріалах справи відсутні дані про те, яка думка з приводу позову у самого [PERSON] . Позивачкою не надано доказів, що [PERSON] перебуває на її утриманні і що він (відповідач) має можливість надавати матеріальну допомогу. Окрім того, просить поновити йому строк для подання відзиву, мотивуючи тим, що пошук адвоката та надання йому необхідних матеріалів для участі в справі зайняв певний час, що призвело до пропуску встановленого судом строку для подання відзиву. Разом з тим, право особи на отримання правої допомоги є важливою складовою судочинства в Україні, відповідно реалізація такого права може бути визнана поважною причиною пропуску процесуальних строків. 21 березня 2023 року від позивачки до суду надійшла заява, у якій вона просила розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Протокольною ухвалою суду від 22 березня 2023 року задоволено заяву відповідача про поновлення строку на подання відзиву, постановлено поновити строк для подання відзиву та долучити відзив разом з доданими до нього документами до матеріалів справи. Розгляд справи відкладено на 12 квітня 2023 року для надання позивачці можливості ознайомитися із відзивом та реалізувати своє право подати відповідь на відзив. Ухвалою суду від 12 квітня 2023 року визнано обов`язковою явку позивачки у судове засідання в зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 28 квітня 2023 року. Ухвалою суду від 28 квітня 2023 року розгляд справи відкладено на 22 травня 2023 року через неявку в судове засідання учасників справи (позивачки та третьої особи), щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання. 22 травня 2023 року дана справа була знята з розгляду в зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті для ухвалення вироку в кримінальній справі. В судове засідання 15 червня 2023 року позивачка [PERSON] не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача - адвокат Панасюк В.Б. подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України в зв`язку з повторною неявкою в судове засідання позивачки, явка якої була визнана судом обов`язковою. Просить розглянути дану заяву у відсутності сторони відповідача. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 06 листопада 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 727/2484/17 (провадження № 61-19360св19) досліджував питання щодо залишення позовної заяви без розгляду у разі повторної неявки позивача. Так, за змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. За правилом частини першої статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Також, відповідно до пункту 5 частини другої статті 223 цього Кодексу суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з такої підстави: якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки позивача (усіх позивачів) в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору (частина п`ята статті 223 ЦПК України). Суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи (пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України). Неявка позивачів, участь яких у засіданні визнана судом обов`язковою для дачі особистих пояснень, може мати наслідком залишення позовної заяви без розгляду за правилами пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України. Такого правового висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 201/10953/18-ц (провадження № 61-7240св19). Згідно частини п`ятої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні, положеннями статей 223, 257 ЦПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності. Тобто право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності. Обов`язковими умовами для застосування передбачених частиною п`ятою статті 223, пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України процесуальних наслідків неявки позивача у судове засідання є одночасно його належне повідомлення про час і місце судового засідання та відсутність заяви позивача про розгляд справи за його відсутності (в разі визнання явки позивача обов`язковою). Таким чином, згідно з вимогами ЦПК України суд не зобов`язаний з`ясовувати причини повторної неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача і у випадку повторної неявки позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду. Правове значення в такому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності. Отже, правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі повторної неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Враховуючи те, що в матеріалах справи є заява позивачки про розгляд справи за її відсутності, суд не може обмежити її право на судовий розгляд справи по суті заявлених вимог. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , який на даний час є повнолітнім. Позивачка [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , сином - [PERSON] , [INFO] , сином - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] навчається на денній формі в ДНЗ «Крижопільський професійний будівельний ліцей» з 01 вересня 2022 року по 30 червня 2023 року. Знаходиться на неповному державному забезпеченні, отримує стипендію, не харчується в їдальні, проживає в гуртожитку. Вказані обставини підтверджуються: копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , повторно виданого 20 листопада 2018 року, витягами з реєстру Тростянецької територіальної громади від 02.01.2023 щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] та [PERSON] , довідкою за підписом старости Савинецького старостинського округу Тростянецької селищної ради Вінницької області Марущака В.В. від 02.01.2023 року № 1 про склад сім`ї [PERSON] , довідкою ДНЗ «Крижопільський професійний будівельний ліцей» від 03 січня 2023 року № 1. Відповідно до ч. 1 ст. 198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. (ч. 1-3 ст. 199 Сімейного кодексу України). Згідно положень ст. 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу; при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Так, статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 1 ст. 201 Сімейного кодексу України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18) щодо застосування статті 199 СК України, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказала, що відповідач має сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), оскільки саме такий розмір є достатнім для належного забезпечення їхнього повнолітнього сина та його гармонійного розвитку. В обґрунтування позовних вимог, позивачка надала суду копію свідоцтва про народження [PERSON] , довідку про навчання та довідки про зареєстроване місце проживання. При цьому, будь-які інші докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог в матеріалах справи відсутні. Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Так, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні бути належні, допустимі та достовірні. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд констатує, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження, як можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання свого повнолітнього сина у заявленому позивачкою розмірі - 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), так і потреби повнолітнього сина сторін в матеріальній допомозі від свого батька у зв`язку з навчанням саме в такому розмірі. У своїй постанові від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17 Верховний Суд взагалі дійшов висновку, що ненадання будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у повнолітньої дитини потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням (понесення витрат на харчування, проїзд, проживання, придбання підручників, тощо) та можливість відповідача надавати таку допомогу є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання після досягнення повноліття. З цих підстав, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних доказів існування потреби у матеріальній допомозі саме у такому розмірі, який заявлений позивачкою, та наявності у відповідача можливості надавати допомогу у заявленому позивачкою розмірі, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідача є завищеними. Щодо вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів у розмірі не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суд зазначає слідуюче. Мінімальний гарантований розмір аліментів, передбачений ст. 183 Сімейного кодексу України, стосується лише дитини. Згідно ч. 2 ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (18 років). Тому вимога в цій частині є безпідставною та не підлягає до задоволення. Разом із тим, відповідач визнає свій обов`язок та можливість в наданні матеріальної допомоги повнолітньому сину, який продовжує навчання, та який безумовно потребує допомоги від своїх обох батьків, а тому, з врахуванням вказаних вище обставин, суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання сина в твердій грошовій сумі, а саме у розмірі 2000 грн. щомісячно, буде максимально відповідати принципам розумності та справедливості, оскільки має, з одного боку, забезпечити повнолітньому сину отримання від батька належного матеріального утримання на період навчання, з іншого забезпечити баланс між обов`язком обох батьків матеріально підтримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання. За цих підстав суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При визначені часу, з якого присуджуються дані аліменти, суд враховує, що відповідно до ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 01 лютого 2023 року. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн., від сплати якого позивачка була звільнена на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Рішення в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць підлягає негайному виконанню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України.

Outcome: partial