Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

у вересні 2020 року АТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська І.А., про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, в якому просило суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири серія та номер 252, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А. 27.04.2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:29493242 від 04.05.2016 року (09:20:28), прийняте приватним нотаріусом Київськогоміського нотаріального округу м. Києва Войнарскою І.А.; - скасувати запис про право власності за номером 14396903 від 27.04.2016 рокудержавного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріальногоокругу м. Києва Войнарскої І.А. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] ; - вирішити питання судових витрат у справі. Свої вимоги мотивувало тим, що 15.05.2008 року між ВАТ «Універсал банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 170 000,00 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] , а позичальник зобов`язався прийняти зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,45 % річних терміном до 10.05.2038 року (т. 1 а.с. 13-17). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 15.05.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки за номерами 172-2008-1522-Р, 072-2008-1522-Р/1 та 072-2008-1522-Р/2, згідно умов яких поручителі зобов`язалися відповідати перед банком кожен солідарно з боржником за своєчасне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. 15.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований за № 4807. На підставі даного договору за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану квартиру. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 15.05.2008 року між [PERSON] та банком було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрований за № 4811, відповідно до умов якого, [PERSON] передав в іпотеку банку спірну квартиру. 28.04.2009 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої, боржник за користування кредитними коштами в період з 28.04.2009 року по 09.04.2010 року без порушення строків погашення кредиту сплачує відсотки у розмірі базової процентної ставки на рівні 3,01% річних, а за користування коштами понад встановлений строк у розмірі підвищеної базової процентної ставки на рівні 11,01 % річних; за користування коштами в період з 10.04.2010 року по 09.04.2015 року включно без порушення строків погашення кредиту сплачує у розмірі базової процентної ставки, збільшеної на 11,33 % річних, а за користування коштами понад встановлений строк сплачує у розмірі підвищеної базової процентної ставки, збільшеної на 11,33 % річних; починаючи з 10.04.2015 року за користування коштами без порушення строків погашення кредиту сплачує у розмірі базової процентної ставки, збільшеної на 9,44 % річних, а за користування коштами понад встановлений строк сплачує у розмірі підвищеної базової процентної ставки, збільшеної на 9,44 % річних. У зв`язку з укладенням додаткової угоди до кредитного договору 02.04.2009 року укладено додаткові угоди до договорів поруки, відповідно до яких поручителі були ознайомлені з порядком застосування базової процентної ставки. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 24.01.2011 року визнано недійсними з моменту їх укладення: кредитний договір від 15.05.2008 року № 072-2008-1522, кредитний договір від 25.07.2008 р оку№ВЬ5267, договір іпотеки від 15.05.2008 року, договір застави транспортного засобу від 25.07.2008 року, договори поруки від 15.05.2008 року № 072-2008-1522-Р, № 072-2008-1522-Р/1 та № 072-2008- 1522-Р/2. Зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 15.05.2008 року; виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідні записи щодо обтяження рухомого майна, яке є предметом застави на підставі договору застави транспортного засобу від 25.07.2008 року. Стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь [PERSON] грошові кошти, безпідставно одержані банком від нього на виконання кредитних договорів від 15.05.2008 року № 072-2008-1522 , від 25.07.2008 року № ВЬ5267та завдані збитки. 22.03.2011 року на підставі вказаного рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. вилучено записи щодо обтяження майна - предмета іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державно реєстру іпотек. 15.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.І зареєстрований за № 1602. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17.06.2013 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 24.01.2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договорів поруки, договору застави та стягнення коштів в сумі 156 532,46 грн. 18.07.2013 року банком на адресу позичальника та поручителів було направлено вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором від 15.05.2008 року № 072-2008-1522 в розмірі 182 524,73 доларів США. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва віл 14.10.2014 року позов задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року було скасовано рішення Апеляційного суду м.Києва від 19.03.2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, і в цій частині передано на новий апеляційний розгляд. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.10.2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 72,60 м2, житловою площею 42,40 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З. за реєстровим № 4807 за початковою ціною 703 000,00 грн. скасовано, викладено резолютивнучастину рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.10.2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у такійредакції: звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 72,60 м2, житловою площею 42,40 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві приватної власностіна підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2011 року, посвідченогоприватним нотаріусом КМНО Черемхою Н.В., зареєстрованого за №1602, за ринковою вартістю станом на 24.11.2015 року в сумі 61 300,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1475 100,00 грн. На підставі Закону України «Про мораторій на стягнення з громадян України майна наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 року № 1304-УІ1 виконання звернення стягнення зупинено. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області ід 17.08.2015 року задоволено заяву ПАТ «Універсал Банк» про поворот виконання рішення у цивільній справі №2-101/2011, зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. поновити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 7186118 щодо обтяження майнаквартири [ADDRESS] , яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 15.05.2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Русанюком З.З. 15.05.2008 року, зареєстрованим в реєстрі № 4811, №4812 в день отримання рішення суду; зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. поновити в Державному реєстрі іпотек запис №7186526 щодо обтяження майнаквартири [ADDRESS] , яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 15.05.2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Русанюком З.З. 15.05.2008 року, зареєстрованим в реєстрі № 4811, №4812 в день отримання рішення суду. У випадку, якщо [PERSON] , яким було вилучено записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, Державного реєстру обтяжень рухомого майна з будь-яких підстав позбавлений можливості вчинити нотаріальні дії щодо поновлення заборон, шляхом поновлення відповідних записів, зобов`язано поновити дані записи будь-якого нотаріуса, територіальне управління Департаменту реєстрації речових прав на нерухоме майно Міністерства юстиції України. Вказало, що, незважаючи на наявність ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області від 17.08.2015 року, постановленої у справі № 131/1005/15-ц про поворот виконання та чинного рішенням Апеляційного суду міста Києва, ухваленого 09.12.2015 року у справі № 22- 796/11180/2015, яким за Банком визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , не маючи необхідного обсягу цивільної дієздатності реалізувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , тому, в силу ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України договір купівлі-продажу 27.04.2016 року є недійсним. Зазначило, що окрім того, вказаний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки спочатку [PERSON] , відчужив квартиру [PERSON] та в подальшому зазначена квартира перейшла у власність [PERSON] . Таким чином, простежується ланцюг незаконних дій фізичних осіб, направлених на незаконне відчуження предмета іпотеки з метою уникнення відповідальності. Зазначені дії порушують права банку як іпотекодержателя та позбавляють права на задоволення вимог банку за рахунок предмета іпотеки, хоча іпотека є дійсною для набувача нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Ухвалою від 02.11.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання, витребувано у Приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Войнарскої І.А. належним чином засвідчену копію договору купівлі- продажу квартири серія та номер 252, який виданий 27.04.2016 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Войнарскою І.А. про відчуження трикімнатної квартири, загальною площею 72,60 м2, житловою площею 42,40 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 108-109). 20.01.2022 року прийнято зустрічний позов (т. 1 а.с. 212-213). Ухвалою від 15.02.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (т. 3 а.с. 24-25). 11.05.2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому останній проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Посилався на те, що єдобросовісним набувачем спірної квартири, перед підписанням договору купівлі-продажу останньої 27.04.2016 року він сумлінно перевірив дані щодо квартири в держаному реєстрі прав на нерухоме майно, приватний нотаріус, вчиняючи нотаріальні дії, виконала вимоги Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій і також отримала відповідну довідку. Вказав, що, в свою чергу, банк недобросовісно користувався своїми правами, протягом майже п`яти років після ухвалень судових рішень не вчинив жодних дій, спрямованих на реалізацію своїх прав (т. 1 а.с. 170). 11.05.2021 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просив визнати його добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 186-207). В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] первісний позов підтримав, просив його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, зустрічний позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву та пояснення щодо зустрічного позову не подала, з клопотаннями з процесуальних питань не зверталась. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська І.А., які в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, пояснення щодо первісного та зустрічного позовів не подали, з клопотаннями з процесуальних питань не звертались. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши представника АТ «Універсал Банк», відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15.05.2008 року між ВАТ «Універсал банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 170 000,00 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] , а позичальник зобов`язався прийняти зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,45 % річних терміном до 10.05.2038 року. 15.05.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. та зареєстрований за № 4807 (т. 1 а.с. 21). З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 15.05.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал банк`укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрований за № 4811, відповідно до умов якого, [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 18-20). Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 24.01.2011 року визнано недійсними з моменту їх укладення: кредитний договір від 15.05.2008 року № 072-2008-1522, кредитний договір від 25.07.2008 р оку№ ВЬ5267, договір іпотеки від 15.05.2008 року, договір застави транспортного засобу від 25.07.2008 року, договори поруки від 15.05.2008 року № 072-2008-1522-Р, № 072-2008-1522-Р/1 та № 072-2008- 1522-Р/2. Зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 15.05.2008 року; виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідні записи щодо обтяження рухомого майна, яке є предметом застави на підставі договору застави транспортного засобу від 25.07.2008 року. Стягнуто з ПАТ «Універсал Банк» на користь [PERSON] грошові кошти, безпідставно одержані банком від нього на виконання кредитних договорів від 15.05.2008 року № 072-2008-1522 , від 25.07.2008 року № ВЬ5267 та завдані збитки. 22.03.2011 року на підставі вказаного рішення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. вилучено записи щодо обтяження майна - предмета іпотеки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державно реєстру іпотек. 15.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.І зареєстрований за № 1602. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 17.06.2013 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 24.01.2011 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки, договорів поруки, договору застави та стягнення коштів в сумі 156 532,46 грн. Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва віл 14.10.2014 року задоволенопозов ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості (т. 1 а.с. 24-26). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.03.2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.10.2014 року скасовано, у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором (т. 1 а.с. 27-31). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 року було скасоване рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.03.2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, і в цій частині передано на новий апеляційний розгляд (т. 1 а.с. 32-35). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.12.2015 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.10.2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 72,60 м2, житловою площею 42,40 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З. за реєстровим № 4807 за початковою ціною 703 000,00 грн. скасовано, викладено резолютивну частину рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.10.2014 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у такій редакції: звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Універсал Банк» права власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 72,60 м2, житловою площею 42,40 м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Черемхою Н.В., зареєстрованого за №1602, за ринковою вартістю станом на 24.11.2015 року в сумі 61 300,00 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 1 475 100,00 грн. На підставі Закону України «Про мораторій на стягнення з громадян України майна наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3.06.2014 року № 1304-УІ1 виконання звернення стягнення зупинено (т. 1 а.с. 36-38). Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області ід 17.08.2015 року задоволено заяву ПАТ «Універсал Банк» про поворот виконання рішення у цивільній справі № 2-101/2011, зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. поновити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис № 7186118 щодо обтяження майна квартири [ADDRESS] , яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 15.05.2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Русанюком З.З. 15.05.2008 року, зареєстрованим в реєстрі № 4811, № 4812 в день отримання рішення суду; зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Русанюка З.З. поновити в Державному реєстрі іпотек запис № 7186526 щодо обтяження майна квартири [ADDRESS] , яке є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 15.05.2008 року, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Русанюком З.З. 15.05.2008 року, зареєстрованим в реєстрі № 4811, № 4812 в день отримання рішення суду. У випадку, якщо [PERSON] , яким було вилучено записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, Державного реєстру обтяжень рухомого майна з будь-яких підстав позбавлений можливості вчинити нотаріальні дії щодо поновлення заборон, шляхом поновлення відповідних записів, зобов`язано поновити дані записи будь-якого нотаріуса, територіальне управління Департаменту реєстрації речових прав на нерухоме майно Міністерства юстиції України (т. 1 а.с. 39-40). Приватним нотаріусом КМНО Русанюком З.З. листом № 49/01-16 від 19.02.2020 року повідомлено АТ «Універсал Банк» про неможливість технічної можливості поновити записи в Державному реєстрі прав та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (т. 1 а.с. 41). 27.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , серія та номер 252, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А. (т. 1 а.с. 161-163). Право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Щодо первісного позову Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За загальним правилом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також ч. 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ч. ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст.215 ЦК України). Недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення правочину) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати КЦС від 10.04.2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок щодо доктрини venirecontrafactumproprium (заборони суперечливої поведінки), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.05.2020 року у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18) зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)». Схожі за змістом висновки викладені і у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 461/6252/18 та від 25.11.2020 року у справі № 760/21747/19. Позивачем не доведено, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири обидві його сторонами не мали на меті встановлення правових наслідків. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] здійснено державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно, а для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, проте, в ході розгляду справи останнього перед судом доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, зокрема, позивачем не доведено, а тому дійти висновку про фіктивність оспорюваного правочину у суду підстав немає, через що відсутні підстави для визнання договору недійсним. У ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, ч. 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука, а також зловживання правом, в інших формах, що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) . У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України». У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 11.08.2021 року в справі № 723/826/19 (провадження № 61-8810св20) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) використовувала/використовували право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Згідно з абз. 3 ст. 1 Закону «Про іпотеку» № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише в разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ч. ч. 6, 7 ст. 3 Закону). Отже, за вказаних умов забезпечення виконання зобов`язання іпотекою гарантує право кредитора одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек. У випадку якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. При вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки. Разом з тим, в ході розгляду справи банком доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не доведено обставин, які можуть свідчити про недобросовісність [PERSON] як набувача спірної квартири. Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Судом встановлено, що 27.04.2016 року відповідач [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Цей договір укладений з дотриманням норм законодавства, посвідчений приватним нотаріусом, а відомості щодо права власності [PERSON] на спірну квартиру внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На момент укладення договору купівлі-продажу приватний нотаріус відповідно до встановленого порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України перевірила документи продавця та підстави належності їй спірної квартири, на момент укладення договору в іпотеці квартира не перебувала, будь-яких заборон на відчуження цієї квартири в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна не було.Про факт повного розрахунку за нерухоме майно, який здійснювався в нотаріальній конторі, зазначено у п. 2.1 договору купівлі-продажу. Таким чином, у відповідача [PERSON] не було жодних сумнівів щодо правомочності продавця [PERSON] на володіння спірною квартирою та на її відчуження. Обставини, які свідчать про неправомірні дії [PERSON] та скасовані й ухвалені судові рішення на момент укладення договору купівлі-продажу квартири не були і не могли бути відомі [PERSON] . На переконання суду, банк не спростував презумпцію добросовісності набувача. Самі лише посилання у позові на фіктивність правочину, на ланцюг незаконних дій фізичних осіб не свідчить про зворотнє. [PERSON] на законних підставах згідно з договором купівлі-продажу від 27.04.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом, придбав спірну квартиру.. Майно вибуло з власності [PERSON] за її волею за відплатним договором. Таким чином, відповідач [PERSON] не міг і не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на спірну квартиру може бути припиненоу зв`язку з тим, що ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області ід 17.08.2015 року задоволено заяву ПАТ «Універсал Банк» про поворот виконання рішення у цивільній справі № 2-101/2011. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)). Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19). В той же час слід звернути увагу на те, що банк, достовірно знаючи про ряд судових справ, своїми правами скористався на власний розсуд, і, зокрема, з питанням щодо виконання ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області ід 17.08.2015 року звернувся до приватного нотаріуса Русанюка З.З. лише у 2020 році, а отримавши від останнього відповідь у лютому 2020 року, до суду звернувся лише у вересні 2020 року. З огляду на викладене, суд констатує про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ «Універсал Банк», оскільки [PERSON] , який є добросовісним набувачем та набув право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі відплатного договору, призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. У такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Щодо зустрічного позову Відповідно дост. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1ст. 328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно зіст. 655 ЦК Україниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 16 ЦК Українине передбачений такий спосіб захисту порушеного права як визнання особи добросовісним набувачем. Пунктом 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зістаттею 388 ЦКмає право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Таким чином, не може бути задоволена вимога про визнання добросовісним набувачем, оскільки за своєю суттю взагалі не може бути позовною вимогою, а є лише складовою, що підлягає встановленню, при обґрунтуванні іншої позовної вимоги. Доводи щодо добросовісності набувача та відсутності підстав для витребування набутого майна можуть бути висловлені в рамках справи про витребування майна. Тому, суд не знаходить підстав для задоволення вказаної вимоги, оскільки пред`явлення позову про визнання добросовісним набувачем не є належним способом судового захисту (ст. 16 ЦК України), так як добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що підлягає доказуванню. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/15989/15-ц (провадження № 61-13510св18) постанова від 19.09.2018 року. Встановивши, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру у встановленому порядку на підставі договору купівлі-продажу, укладеного та посвідченого нотаріально, і цей договір не розірваний і не визнаний недійсним, суд дійшов висновку про те, що оскільки на час пред`явлення позову та розгляду справи право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] , відсутні підстави для визнання за ним права власності на цю квартиру ще й за рішенням суду. Тому, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Також, у відповідності до ч.ч. 9,10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. На виконання вимог ст. 158 ЦПК України, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову вжиті відповідно до ухвали від 02.11.2020 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed