Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Остерської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання членом сім`ї наймача та зобов`язання укласти договір найму квартири, у якому просить: визнати його членом сім`ї наймача квартири [PERSON] ( [INFO] ), що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Остерську квартирно-експлуатаційну частину району укласти із ним договір найму квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; Вселити його до житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до талону до ордеру № 587 від 06.11.1975 його дід [PERSON] мав право на заняття житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також 02.02.2016 р. між [PERSON] та Остерською квартирно-експлуатаційною частиною району був укладений договір найму житлового приміщення № 1054. Починаючи з січня 2019 року позивач постійно проживав разом зі своїм дідом у вищезазначеній квартирі, однак зареєстрованого місця проживання в ній не мав. 08.01.2023 \~ \~ \~ \~разом з [PERSON] звернувся до Остерської квартирно- експлуатаційною частиною району з метою отримання дозволу на його вселення та з метою подальшої реєстрації мого місця проживання у квартирі. Однак того ж дня його дід став погано себе почувати, та на наступний день помер. Поховання здійснив позивач разом зі своєю матір`ю [PERSON] за власний рахунок, на підставі чого йому було видано свідоцтво про смерть та товарний чек. Зазначає, що після смерті діда продовжує постійнол проживати у квартирі, сплачує комунальні платежі та піклується про майно. 18.01.2023 з метою реалізації положень Житлового кодексу Української PCP та Договору найму житлового приміщення № 1054 від 08.02.2016, позивач, як особа, яка постійно проживала із [PERSON] та залишився проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] , звернувся до Остерської квартирно-експлуатаційної частини району з метою: 1. \~ \~ \~ \~Визнати його, [PERSON] членом сім`ї наймача квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме - діда [PERSON] ; 2. Визнати його, [PERSON] наймачем квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] після смерті наймача - діда [PERSON] та укласти з ним договір найму квартири; 3. \~ \~ \~ \~Визнати за ним право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] .; 4. Вселити його до житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак листом від 27.01.2023 № 584/154 відповідачем було відмовлено у визнанні позивача наймачем квартири, оскільки він являюсь тимчасовим мешканцем, який за усною згодою наймача був заселений у житлове приміщення, а саме у вищезазначену квартиру. При цьому, позивач у позові зазначає, що під час його перебування у квартирі, жодним власником будинку або балансоутримувачем до нього не пред`являлись претензії щодо незаконності її проживання у спірній квартирі. У судовому засіданні позивач, підтримуючи свої вимоги у повному обсязі, пояснив, що на даний час проживає за адресою: [ADDRESS] . Однак, у період з січня 2019 року по лютий 2022 року постійно проживав разом з своїм рідним дідом [PERSON] у квартирі, яка перебувала у користуванні останнього за адресою: [ADDRESS] . Проживали у квартирі удвох. У нього була власна кімната, де знаходилися особисті речі. З дідом були добрі стосунки, спільний бюджет. Він купував діду ліки, продукти харчування та здійснював догляд. З дядьком [PERSON] , сином [PERSON] придбали та встановили у квартирі бойлер. Також, він сплачував комунальні послуги. На сімейній нараді вирішили, що [PERSON] зареєструє його у даній квартирі. Більше того, останній сам виявляв таке бажання. Приходили з цим питанням до начальника КЕЧ, але не застали його на роботі. У лютому 2022 року після початку бойових дій, [PERSON] перевезли до м.Тетієв до сина, а пізніше в м.Васильків до іншого сина. У березні 2022 року у результаті обстрілів населеного пункту, у вікнах були вибиті стекла, тому квартира була непридатна для проживання. Коли помер [PERSON] , він разом з матір`ю займався його похованням. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Вважає, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження обґрунтованості своїх вимог, зокрема письмові докази та свідчення осіб, які були допитані у судовому засіданні за клопотанням сторони позивача. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим. Більш детальне обґрунтування з приводу даного позову, викладено у відзиві на позовну заяву, із змісту якого виходить, що квартира [ADDRESS] належить до держаного житлового фонду власником якого є Міністерство оборони України. Балансоутримувачем є Остерська КЕЧ (району). Вказане вище житло призначено для проживання військовослужбовців та їх сімей. Так, безпосередньо і дана квартира буде надана військовослужбовцю відповідно до норм та вимог чинного законодавства. Зокрема, відповідно до Наказу МОУ №448 від 03.07.2013 п.2.4. КЕЧ здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності. З питань використання фондів і територій військових містечок виконує накази (розпорядження) начальника гарнізону. Відповідно до п.2.1. Договору найму житлового приміщення укладеного між Остерською КЕЧ (району) та [PERSON] в приміщення можуть бути вселені інші громадяни за згодою Наймодавця, Наймача. Згідно п.6.1. Договору на вимогу Наймача за згодою Наймодавця Наймач може бути замінений одним з повнолітніх громадян що постійно проживають з Наймачем. Проте, жодних звернень позивача з [PERSON] до Остерської КЕЧ (району) з метою отримання дозволу на вселення ніколи не було. Відповідно, за все життя, квартиронаймач [PERSON] жодного разу не виявив бажання про вселення позивача до квартири, а також не було вимоги щодо заміни Наймача з себе на позивача. Зі слів сусідів, [PERSON] (покійний дід Позивача) спільно проживав з [PERSON] (дружина), яка постійно доглядала за ним. У 2022 році після чергової ракетної атаки селища Десна, вони переїхали до міста Тетіїв Білоцерківського району, Київської області де і були зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. Оселилися вони в онуки дружини - [PERSON] . Після переїзду [PERSON] до Тетіїва, саме [PERSON] та її бабуся доглядали за [PERSON] . І саме [PERSON] , покійний надав довіреність про право на реєстрацію місця проживання та постійне проживання у квартирі за адресою [ADDRESS] (копія заяви додається). Проте, правом зареєструвати своє місце проживання за вказаною адресою вона не скористалася. Також відсутні факти щодо сплати комунальних платежів за квартиру позивачем. Позивач не сплачує за комунальні платежі. Більш того, згідно даних наданих Будинкоуправлінням №1 Остерської КЕЧ (району), усі комунальні платежі нараховувались на одну особу і здійснював їх покійний квартиронаймач [PERSON] . Квитанції додані позивачем до позову свідчать лише про те, що позивач неправомірним способом бажає заволодіти майном Міністерства оборони України. У судовому засіданні свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знала [PERSON] з 1974 року та перебувала з ним у дружніх відносинах. Мешкав [PERSON] у сусідньому будинку. Денис, який є позивачем та онуком [PERSON] , часто приїздив до останнього, але постійно з ним не проживав. Речей [PERSON] у квартирі не бачила. [PERSON] казав, що постійно спілкується із внуком та хотів би приписати його у квартирі. У лютому 2022 року [PERSON] зламав ногу, у зв`язку з чим переїхав проживати до сина [PERSON] у [PERSON] . Після смерті [PERSON] , проживав у іншого сина у м.Тетієві. За відсутності [PERSON] , вона доглядала за квартирою. Коли під час обстрілу у квартирі [PERSON] було вибито вікна, вона, разом з іншими мешканцями, заклеювали їх клейонкою. Похованням [PERSON] займався [PERSON] разом з матір`ю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що проживає у будинку, де мешкав [PERSON] з 1995 року, з моменту свого народження. З ним часто спілкувалася. Знає двох онучок останнього, які періодично приїжджали до діда. [PERSON] також знає, вона проживала разом з [PERSON] . Позивача не знає і ніколи не бачила. Покійний [PERSON] про онука [PERSON] ніколи не згадував. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є рідною тіткою позивача [PERSON] . [PERSON] проживав разом з дідом [PERSON] з 2019 року, доглядав за ним, вели спільне господарство. Коли [PERSON] проживав у [PERSON] , [PERSON] його відвідував. Дід казав, що хоче приписати [PERSON] у квартирі. Сідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що дружив з [PERSON] , який був батьком позивача, та завжди спілкувалися. Також, він спілкувався з [PERSON] . Займався ремонтом вікон у квартирі останнього, після того, як їх було пошкоджено вибуховою хвилею. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що працює у військовому шпиталі, де покійний [PERSON] неодноразово проходив лікування. Під час перебування у шпиталі, останнього відвідувала цивільна дружина [PERSON] , її діти та онуки. [PERSON] ніколи не бачила. Він та його мати [PERSON] у шпиталі не відвідували. Коли стався вибух, яким було пошкоджено вікна квартири [PERSON] , останній проживав у [PERSON] у сина. Квартира була порожньою, у ній ніхто не мешкав. У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] народився [INFO] . Його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] . Батько позивача, [PERSON] народився [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження його батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] в м.Остер Чернігівського району Чернігівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] . Відповідно до талону до ордеру № 587 від 06.11.1975 виданого Міністерством оборони СРСР, [PERSON] , разом з сім`єю - дружиною [PERSON] , синами [PERSON] та [PERSON] , отримав право на заняття житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В цій же квартирі він був зареєстрований з 07.06.1995. 08.02.2016 між Остерською квартирно-експлуатаційною частиною району (Наймодавець) та [PERSON] (Наймач) було укладено договір найму житлового приміщення №1054, відповідно до якого Наймодавець зобов`язується надати Наймачеві у користування вільне житлове приміщення, придатне для постійного проживання в ньому, а саме квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.1.3 Договору, квартира здається в найм, призначена для проживання у ній Наймача, а також громадян, що постійно проживають з ним. Відповідно до п.2.1 Договору, інші громадяни можуть бути вселені в приміщення за згодою Наймодавця, Наймача і громадян, що постійно проживають із Наймачем, у якості постійно проживаючих з Наймачем. П.6.2 Договору визначено, що у випадку смерті Наймача або його вибуття із приміщення договір продовжує діяти на ти же умовах, а Наймачем стає один із громадян, що постійно проживають із колишнім Наймачем, за спільною згодою між ними. Якщо така згода не досягнута, всі громадяни, що постійно проживають у приміщенні, стають співнаймачами. 14 листопада 2022 року [PERSON] звернувся із заявою до компетентних органів України та усіх, кого це стосується, у якій дав свою згоду громадянці України [PERSON] , [INFO] на реєстрацію місця проживання та постійне місце проживання в квартирі [ADDRESS] . Дана заява посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі за №1253. 18.01.2023 [PERSON] звернувся із заявою до Остерської квартирно-експлуатаційної частини району, у які просив: Визнати його членом сім`ї наймача квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а саме - його діда [PERSON] ; визнати його наймачем квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] після смерті наймача - його діда [PERSON] та укласти з ним договір найму квартири. Визнати за ним право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; \~ \~ \~ \~Вселити його до житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповіддю Остерської квартирно-експлуатаційної частини від 27.01.2023 у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено у зв`язку із відсутністю законних підстав для задоволення його вимог. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №126865728 від 08.06.2018, житловий будинок [ADDRESS] належить Міністерству оборони України. Відповідно до витягу з протоколу засідання житлової комісії Деснянського гарнізону №7 від 31 січня 2023 року вивільнену двокімнатну квартиру [ADDRESS] розподілено до військової частини [NUMBER] . Відповідно до наказу начальника Деснянського гарнізону (по тилу) №7 від 31.01.2023 «Про розподіл житлових приміщень в Деснянському гарнізоні», начальнику Остерської КЕЧ району, голові житлової комісії Деснянського гарнізону було наказано роз приділити упорядковану службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] до військової частини [NUMBER] . Рішенням виконавчого комітету Деснянської селищної ради №30 від 05 травня 2023 року було надано статус житлової квартирі [ADDRESS] . Згідно довідки №20 від 02.03.2023 начальника Будинкоуправління №1 Остерської КЕЧ (району) за адресою: [ADDRESS] , житлово-комунальні послуги нараховувались на одну особу квартиронаймача [PERSON] . Оплата за житлово-комунальні послуги надходила також від його імені. Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов [PERSON] до Остерської квартирно-експлуатаційної частини району про визнання членом сім`ї наймача та зобов`язання укласти договір найму квартири задоволенню не підлягає із наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР). Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Згідно з п.1 ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За приписами ст.61 72 ЖК Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається у письмовій формі на підставі ордера на житлове приміщення між наймодавцем відповідним підприємством, установою, організацією, та наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно за ст.64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем всіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до ст.65 ЖК Української РСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.106 ЖК Української РСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому члену сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найма спір може вирішено у судовому порядку. Дана правова норма кореспондується з ч.ч.1, 2 ст.824 ЦК України, відповідно до яких на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найма жилого приміщення може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем. У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть бути усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що наявність або відсутність прописки не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, котра там мешкала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 487/3126/17 (провадження № 61-11226св20) вказано, що "згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки". За результатами розгляду цивільної справи, суд вважає, що належних та допустимих доказів постійного спільного проживання у спірній квартирі разом з її наймачем, ведення спільного господарства з померлим [PERSON] позивачем не надано. Допитані у судовому засіданні свідки позивача [PERSON] та [PERSON] не підтвердили факту постійного проживання позивача [PERSON] з померлим [PERSON] . При цьому, свідок [PERSON] , показала, що [PERSON] часто приїздив до свого діда [PERSON] , але постійно з ним не проживав. Особистих речей [PERSON] у квартирі не бачила. Свідок [PERSON] показав, що бачив, як позивач приїздив до [PERSON] разом з батьком. Суд в свою чергу критично ставиться до показань свідка [PERSON] про те, що позивач постійно з 2019 року проживав з [PERSON] та останній мав намір зареєструвати його у спірній квартирі, так як даний свідок являється зацікавленою особою по справі через те, що приходиться рідною тіткою позивача. Тому дані покази суд до уваги не бере. При цьому свідок [PERSON] , яка була допитана за клопотанням представника відповідача, що проживає у будинку, де мешкав [PERSON] з 1995 року, з моменту свого народження. З ним часто спілкувалася. Позивача не знає і ніколи не бачила. Покійний [PERSON] про онука [PERSON] ніколи не згадував. Свідок [PERSON] , яка також була допитана у судовому засіданні за клопотанням представника відповідача, показала, що працює у військовому шпиталі, де покійний [PERSON] неодноразово проходив лікування. Під час перебування у шпиталі, останнього відвідувала цивільна дружина [PERSON] , її діти та онуки. [PERSON] ніколи не бачила. Він та його мати хворого [PERSON] у шпиталі не відвідували. Коли стався вибух, яким було пошкоджено вікна квартири [PERSON] , останній проживав у [PERSON] у сина. Квартира була порожньою, у ній ніхто не мешкав. Крім цього, у судовому засіданні позивач зазначив, що з лютого 2022 року його дід [PERSON] переїхав проживати до сина у м.Тетіїв. Після смерті останнього, переїхав проживати до м.Васильків до іншого сина, де і помер. При цьому, позивач весь цей час мешкав у м.Остер. Тобто, сам позивач спростовує своїми ж поясненнями факт свого постійного проживання у спірній квартирі з 2019 року і по теперішній час, як то зазначив у позовній заяві. Надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг від 09.02.2023 за спожитий газ, за розподіл газу та за вивезення ТПВ, не можуть слугувати належним доказом постійного проживання позивача у спірній квартирі. Крім того із їх змісту не вбачається, що плата за комунальні послуги вносилася саме позивачем. Щодо доводів позивача про те, що [PERSON] хотів зареєструвати його у спірній квартирі, то суд зазначає, що вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. При цьому, суд враховує, що 14 листопада 2022 року [PERSON] звернувся із заявою до компетентних органів, у якій дав свою згоду громадянці України [PERSON] на реєстрацію місця проживання та постійне місце проживання в квартирі [ADDRESS] . Дана заява посвідчена нотаріально та зареєстрована в реєстрі за №1253. Отже, якщо б [PERSON] мав намір зареєструвати у спірній квартирі позивача, то зробив би це, оскільки вже знав відповідну процедуру, але цього не зробив. Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і доводи позивача про те, що він із [PERSON] намагалися потрапити на прийом до начальника Остерської КЕЧ для вирішення питання щодо його реєстрації у спірній квартирі. Позивачем жодних доказів на підтвердження цього факту, зокрема відповідних заяв чи звернень, суду не надано. Інші доводи позивача, такі як участь у похованні померлого [PERSON] , спільне придбання з його дядьком [PERSON] та встановлення у квартирі бойлера, не дає суду підстав для визнання його членом сім`ї наймача квартири. Крім того, суд бере до уваги, що після того, як у результаті вибуху були пошкоджені вікна спірної квартири, де проживав [PERSON] , їх ремонтом займалися [PERSON] , [PERSON] та інші мешканці. При цьому, позивач не брав участі у відновленні пошкоджених вікон. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~\~\~\~\~ \~ На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Таким чином, з урахуванням всіх досліджених судом обставин справи, наведених сторонами доводів та доказів, суд приходить до висновку про дійсну наявність між позивачем та його дідом [PERSON] певних відносин, взаємного спілкування, які були до смерті останнього. Проте, в суду відсутні підстави вважати встановленими та доведеними факти наявності стосунків, притаманних для сім`ї, зокрема, наявність спільного бюджету, ведення спільного господарства, проведення спільних витрат та придбання майна саме в інтересах сім`ї. До суду надані докази, які можуть слугувати підтвердженням підтримки відносин між позивачем та його дідом. Проте, суд не може визнати позивача членом сім`ї наймача квартири [PERSON] з огляду на вимоги ст. 3 Сімейного кодексу України. Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] членом сім`ї наймача квартири [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову в цій частині. Суд також відмовляє у задоволенні решти позовних вимог [PERSON] про визнання за ним право користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зобов`язання Остерську квартирно-експлуатаційну частину району укласти із ним договір найму квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] та вселити його до житлової квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки ці вимоги є похідними від вимог про визнання членом сім`ї наймача квартири, у задоволенні яких суд відмовив. Суд зазначає, що задоволення позовних вимог позивача, який не має відношення до військової служби, безумовно призведе до порушення прав Міністерства оборони України, як власника спірної квартири щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, як то визначено в ст.41 Конституції України. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі то в силу положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed