Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

13 березня 2023 року [PERSON] (надалі також позивач, [PERSON] ) звернувся до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» (надалі також відповідач, ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки»), в якій просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 56384 грн 77 коп., по компенсації за невикористану відпустку в сумі 8759 грн 80 коп., нараховану індексацію на заробітну плату в сумі 559 грн 13 коп., а також середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати в розмірі 47013 грн 36 коп., що в загальному розмірі складає 112717 грн 06 коп. Ухвалою суду від 15 березня 2023 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 39). Аргументи учасників справи В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що відповідно до наказу № П-51 від 22 липня 2020 року він був прийнятий на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки». В подальшому, наказом № 3В-10 від 20 січня 2022 року був звільнений з роботи за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. В день звільнення, 20 січня 2022 року, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» не виплатило всі належні [PERSON] виплати, а саме: заборгованість із заробітної плати в загальній сумі 56384 грн 77 коп., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8759 грн 80 коп., нараховану індексацію на заробітну плату в сумі 559 грн 13 коп. З огляду на викладене, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення відповідних сум заборгованості разом із середнім заробітком в сумі 47013 грн 36 коп. за період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України (з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 15 березня 2023 року відповідачу надавався строк для надання до суду відзиву на позов разом із усіма доказами. Відповідна ухвала разом із копією позовної заяви з додатками та судовою повісткою надсилались на адресу відповідача та були отримані останнім 24 березня 2023 року (а.с. 42). Правом подати до суду відзив на позовну заяву у встановлений в ухвалі строк відповідач не скористався. 16 травня 2023 року від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову (а.с. 48), в якій представник відповідача просив позов задовольнити у повному обсязі, зменшити витрати на оплату професійної правової допомоги до 1000 грн з урахуванням принципу співмірності, розумності, низької складності справи та незначного обсягу наданих адвокатом послуг. У зазначеній заяві відповідача акцентовано увагу на тому, що ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» підтвердив наявність заборгованості по виплаті [PERSON] заробітної плати. Вказав, що наявність заборгованості пов`язана зі складним фінансовим становищем відповідача. 06 червня 2023 року від представника позивача до суду надійшли пояснення щодо способу та порядку нарахування ним суми середньомісячної заробітної плати за час затримки виплати за період з лютого 2022 року по 30 січня 2023 року (а.с. 55-56). Позивач у судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки не повідомляв (а.с. 53). 06 червня 2023 року від представника позивача надійшла до суду заява про розгляд справи без її участі, в якій вона просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі (а.с. 57). ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки», в судове засідання не забезпечило явку свого уповноваженого представника. Про дату, час та місце судового засідання відповідач повідомлений належним чином (а.с. 54), клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки не повідомляв. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладені норми цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що в період із 23 липня 2020 року по 20 січня 2022 року [PERSON] працював слюсарем з ремонту рухомого складу у ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 25-28). Відповідно до наказу № П-51 від 22 січня 2023 року [PERSON] прийнятий на роботу з 23 липня 2020 року у виробничий відділ ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» на посаду слюсара з ремонту рухомого складу (а.с. 12). 20 січня 2022 року [PERSON] звільнений з посади за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України на підставі наказу № 3В-10 від 20 січня 2022 року (а.с. 14). Згідно з довідкою ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» № 2023/04 від 24 січня 2023 року, заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] становить 56384 грн 77 коп. (а.с. 22). Відповідно до довідки про середній заробіток ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» №2023/05 від 24 січня 2023 року, зазначено, що [PERSON] не було виплачено нараховану індексацію заробітної плати в сумі 559 грн 13 коп., нараховані відпускні в сумі 8759 грн 80 коп. Розмір середньогодинної заробітної плати [PERSON] дорівнює 379 грн 25 коп., який розрахований за останні 12 місяців, що передують місяцю звільнення з посади слюсара з ремонту рухомого складу (а.с. 23). У зв`язку\~з тим,\~що на\~момент звільнення\~з позивачем\~не було\~проведено повного\~розрахунку та\~не було\~виплачено всіх\~сум,\~що йому\~належать при\~звільненні,\~ [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом про\~стягнення заборгованості\~по невиплаченій\~заробітній платі,\~компенсації за\~невикористану відпустку, нараховану індексацію на заробітну плату, а також середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати. Надаючи оцінку позовним вимогам суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 статті 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні положення містить частина 1 статті 83 КЗпП України. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, але не більш як за шість місяців. Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17 сформулювала правову позицію, суть якої полягає у тому, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, а відтак працівник має право на відшкодування майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин згідно з нормою статті 117 КЗпП України, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи (абз. 3, 4 п. 2 розділ ІІ Порядком обчислення середньої заробітної плати). Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Висновки щодо правозастосування З матеріалів справи встановлено і учасниками справи не спростовано, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки», обіймаючи посаду слюсаря з ремонту рухомого складу у період з 23 липня 2020 року по 20 січня 2022 року. У позовній заяві зазначено, що під час звільнення позивача з підприємства ТОВ «Полтавський\~ремонтний завод\~залізничної техніки» з ним не було проведено остаточного розрахунку, оскільки залишилась несплаченою заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 56384 грн 77 коп., нарахованій індексації на заробітну плату в сумі 559 грн 13 коп., заборгованість по невиплаченій компенсації за невикористану відпустку в сумі 8759 грн 80 коп. З наданої до суду довідки ТОВ «Полтавський\~ремонтний завод\~залізничної техніки» встановлено, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед [PERSON] , дійсно, становить 56384 грн 77 коп. (а.с. 22). Відповідно до довідки про середній заробіток ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» №2023/05 від 24 січня 2023 року, зазначено, що [PERSON] не було виплачено нараховану індексацію заробітної плати в сумі 559 грн 13 коп. та нараховані відпускні в сумі 8759 грн 80 коп. Розмір середньогодинної заробітної плати [PERSON] дорівнює 379 грн 25 коп. (а.с. 23). З огляду на викладене, судом встановлено, що наданими відповідачем довідками підтверджується наявність у ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» заборгованості перед [PERSON] , а саме: заборгованості підприємства по заробітній платі перед [PERSON] в розмірі 56384 грн 77 коп., заборгованості зі сплати індексації заробітної плати в сумі 559 грн 13 коп. та заборгованості по невиплаченій компенсації за невикористану відпустку в сумі 8759 грн 80 коп. Поряд з цим, надаючи оцінку позовній вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47013 грн 36 коп. за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року, суд виходить з наступного. Не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду справи сума середньоденного заробітку [PERSON] , що зазначена і обрахована відповідачем, у довідці від 24 січня 2023 року № 2023/05. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців\~робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Поряд з цим, відповідач середньоденний заробіток обрахував у розрахунку за останні 12 місяців, про що і зазначив у відповідній довідці. З урахуванням процитованих положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, вона повинна була бути обрахована таким чином. Зокрема, при визначені розміру середньоденної заробітної плати, суд бере до уваги, останні два місяці нарахованої заробітної плати, що передували звільненню, а саме: вересень 2021 року 6308 грн 12 коп. та жовтень 2021 року 1527 грн 44 коп. Число відпрацьованих робочих днів (годин) згідно з довідкою підприємства від 24 січня 2023 року № 2023/05 у вересні 2021 року склало 16 днів, а у жовтні 2021 року 4 дні. Розрахунок середньоденної заробітної плати суд здійснює наступним чином (п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати): суму нарахованої заробітної плати за вересень та жовтень 2021 року необхідно поділити на суму відпрацьованих робочих днів за вересень та жовтень 2021 року. (6308,12 грн + 1527,44 грн) : (16 дн. +4 дн.) = 7835,56 грн : 20 днів = 391 грн 78 коп. Отже, розмір середньоденної заробітної плати становить 391 грн 78 коп. Оскільки позивач був звільнений 20 січня 2022 року, а день звільнення є останнім днем роботи, то період затримки розрахунку при звільненні рахується з 21 січня 2022 року. Суд зазначає, що позивач у своєму позові просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року. Оскільки суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, то питання про стягнення відповідних сум здійснюється в межах заявлених позивачем вимог, а саме: за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року. Враховуючи викладене, судом встановлено, що період затримки розрахунку при звільненні складає 259 днів, з огляду на те, що кількість робочих днів в період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року дорівнює: лютий 2022 року 20 днів, березень 2022 року - 22 дні, квітень 2022 року - 21 день, травень 2022 року 22 дні, червень 2022 року 22 дні, липень 2022 року 21 день, серпень 2022 року 23 дні, вересень 2022 року 22 дні, жовтень 2022 року - 21 день, листопад 2022 року - 22 дні, грудень 2022 року 21 день, січень 2023 року 22 дні. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням заявлених позовних вимог [PERSON] становить: розмір середньоденної заробітної плати помножити на кількість днів затримки розрахунку при звільненні. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні: 391 грн 78 коп. х 259 днів = 101471 грн 02 коп. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2022 року по 31 січня 2023 року, що підлягає стягненню з відповідача складає 101471 грн 02 коп. Таким чином, розрахунок середнього заробітку за вказаний позивачем період, на думку суду, проведений невірно, так як позивачем зазначена сума обрахована у розмірі 47013 грн 36 коп. Поряд з цим суд зазначає, що статтею 117 КЗпП України встановлено обмеження виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не може бути нарахований більш як за шість місяців. З огляду на викладене, враховуючи вказане положення статті 117 КЗпП України, середній заробіток може бути обрахований лише за шість місяців, тобто за період з 01 лютого 2022 року (початкова дата обрахування середнього заробітку, визначена позивачем) до 31 липня 2022 року (шостий місяць затримки розрахунку), що складає 128 робочих днів. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що може бути стягнутий з відповідача складає 50147 грн 84 коп. (128 робочих днів х 391 грн 78 коп.). З огляду на викладене, суд зазначає, що позивач припустився помилок під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Поряд з цим, суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, і вважає за необхідне задовольнити вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі заявленої позивачем суми, що дорівнює 47013 грн 36 коп. 16 травня 2023 від представника відповідача надійшла заява про визнання позову, в якій ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» підтверджує наявність заборгованості по виплаті заробітної плати [PERSON] , а також визнає його безумовне конституційне право на отримання заробітної плати. Зазначив, що наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем пов`язана із складним фінансовим становищем відповідача, відсутністю грошових коштів на рахунках, та арештами банківських рахунків із 2021 року. Наголосив, на тому, що ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» вживаються заходи для відновлення платоспроможності підприємства та термінового погашення заборгованості перед працівниками (а.с. 48). Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частинами 1-2, 4 статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач позов визнав, суд вважає за можливе ухвали рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та наявним у справі доказам та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Отже, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до\~пункту 1\~частини 1\~статті 5\~Закону України\~«Про судовий\~збір»,\~від сплати\~судового збору\~під час\~розгляду справи\~в усіх\~судових інстанціях\~звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Позивач звільнений від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Поряд із цим, з матеріалів справи вбачається, що позивачем за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні сплачено судовий збір відповідно до квитанції № 09-14962258/С від 09 лютого 2023 року в розмірі 1073 грн 60 коп. (а.с. 6). Відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Зважаючи на те, що за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку\~за весь\~період затримки\~розрахунку при\~звільненні позивачем сплачено\~судовий збір\~відповідно до\~квитанції №\~09-14962258/С\~від 09\~лютого 2023\~року у\~сумі 1073\~грн 60\~коп.\~та враховуючи\~те,\~що відповідач\~позов про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, визнав до початку розгляду справи по суті, про що вказав у поданій до суду заяві, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] має бути повернуто з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 536 грн 80 коп., сплаченого ним при поданні цього позову відповідно до частини 1 статті 142 ЦПК України. З огляду\~на викладене,\~суд вважає\~за необхідне\~стягнути на\~користь позивача\~з відповідача\~50\~відсотків судового\~збору,\~сплаченого за\~позовну вимогу\~про стягнення\~середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні, у сумі 536 грн 80 коп. Також, з урахуванням визнання відповідачем позову, з відповідача на користь держави має бути сплачений судовий збір в сумі 536 грн 80 коп. (50 відсотків судового збору) за позовну вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та індексації на заробітну плату, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до частини 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат до матеріалів справи додані наступні документи: квитанція № 29 від на суму 7000 грн (а.с. 7), ордер серії ВІ № 1132844 на надання правничої (правової) допомоги (а.с. 16), договір про надання професійної правничої допомоги № 29 від 13 березня 2023 року, укладений між адвокатом Петрушанко О.Д. та [PERSON] (а.с. 30-32), попередній розрахунок від 13.03.2023 (а.с. 33). Згідно з попереднім розрахунком про надання правничої допомоги від 13 березня 2023 року [PERSON] адвокатом Петрушанко О.Д. надана наступна правова допомога: пошук та вивчення законодавчих та нормативно-правових актів, якими врегульовані спірні відносити по трудовому праву - 2 години роботи, що становить 2000 грн, пошук та вивчення судової практики по аналогічній категорії справ, складення розрахунку за час затримки заробітної плати 2 години роботи, що становить 2000 грн, складення позовної заяви, консультації, 2 години роботи, що становить 2000 грн. Супровід справи в Новосанжарському районному суді Полтавської області одна тисяча гривень. Час витрачений адвокатом склав 7 годин, вартість виконання роботи становить 7000 грн. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення Европейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). З урахуванням вищенаведеного, а також положень статті 11 ЦПК України, виходячи з вимог розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем заявлено клопотання про зменшення вартості витрат позивача на правничу допомогу, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про те, що обсяг наданої адвокатом Петрушанко О.Д. правничої допомоги, витраченого часу на її надання є неспівмірним із вартістю послуг, визначених договором, а рівень складності даної справи не вимагав того обсягу правничої допомоги та часу на її надання, як зазначено у розрахунку. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру правової допомоги, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 1000 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved