Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

28 жовтня 2022 року заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити юридичний факт свого проживання на території України на законних підставах в період з 07 липня 2009року по 18 жовтня 2022 року. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у 2022 році дізнався, про те, що рішенням Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області від 13 квітня 2014 року, виданий йому у 2009 році паспорт громадянина України визнано не дійсним та таким, що підлягає вилученню. Однак, як вказує заявник у поданій заяві, він протягом 2009-2022 років не знав про факт визнання його паспорта громадянина України недійсним та протягом вказаного періоду постійно проживав на території України, вважаючи підстави свого проживання законними. За вказаний період ним на території України здобуто повну загальнe середню освіту, вищу освіту, здійснено працевлаштування до органів Національної поліції України та жодного сумніву, щодо незаконності його перебування на території України з боку третіх осіб не було. Оскільки належність та набуття громадянства пов`язується із фактом постійного проживання на території України у певний час, зокрема у відповідності до пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на території України протягом останніх п`яти років на законних підставах є однією з умов прийняття до громадянства України, то заявник з метою набуття громадянства України звернувся до суду з даною заявою. Ухвалою суду від 31 жовтня 2022 року заява [PERSON] прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку окремого провадження. Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області у своїх письмових запереченнях щодо поданої заяви, просили у її задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень вказували, що заявник звернувся фактично із заявою про встановлення факту належності його до громадянства України, що підлягає розгляду у порядку статті 293 ЦПК України, однак просить встановити факт проживання пов`язаний з прийняттям його до громадянства України, що у свою чергу належить до дискреційних повноважень органу з питань міграції, оскільки залежить від виконання особою певних умов. У даному випадку встановлення факту не породжує для заявника виникнення будь-яких прав, та такий факт не може бути встановлений у судовому порядку. Протягом судового розгляду справи заявник [PERSON] та його представник - адвокат Драненко В.В. просили заяву задовольнити, вказуючи, що встановлення зазначеного факту сприятиме набуттю громадянства заявником. Крім того як заявник так і його представник зазначали, що із заявою про набуття та/або прийняття його до громадянства України [PERSON] доУправління Державної міграційної служби України в Миколаївській області не звертався. Представник Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області Мальченко К.С. просила суд відмовити у задоволенні заяви [PERSON] , посилаючись на обставини, викладені у запереченнях на заяву про встановлення факту проживання на території України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] з огляду на наступне. Зі змісту заяви [PERSON] про встановлення факту проживання на території України вбачається, що підставою звернення заявника до суду є отримання ним можливості прийняття його до громадянства України відповідно до пункту 3 частини 2 статті 9 Закону України «Про громадянство України» Закон України «Про громадянство України» встановлює декілька шляхів набуття українського громадянства. Так, громадянство України набувається за народженням, за територіальним походженням, внаслідок прийняття до громадянства або поновлення у громадянстві, внаслідок усиновлення або встановлення опіки чи піклування тощо. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України. Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України, яке може бути набуто і на підставі судового рішення, яким встановлено певний факт, зокрема й проживання на території України. Натомість, у статті 9 Закону України «Про громадянство України» встановлені умови прийняття до громадянства України, серед яких основними є - визнання і дотримання Конституції та законів України, подача зобов`язання про припинення іноземного громадянства, а для осіб без громадянства - декларації про відсутність іноземного громадянства та безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років. Повний перелік документів, які подаються для прийняття до громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає «Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», що затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215. Тобто, стаття 8 та стаття 9 Закону України «Про громадянство України» є по суті різним інструментом з набуття громадянства України. У першому випадку набуття громадянства пов`язане з доведенням певних фактів - проживання на території України, що може бути доведено і судовим рішенням, а в другому має місце прийняття особи до громадянства України \- за умови вчинення нею певних дій, що визначені цим законом та вищевказаним порядком. Оскільки [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для прийняття його до громадянства України, то вказаний факт не може бути встановлений на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України», так як прийняття до громадянства України, як зазначено вище, можливе лише у разі звернення до уповноваженого органу з міграції із відповідною заявою та вчиненням певного порядку дій, що визначені статтею 9 Закону. І лише в разі недостатності наданих заявником документів, для підтвердження тої чи іншої обставини, з урахуванням правовідносин, що складуться між сторонами при вирішенні питання про прийняття до громадянства України, заявник матиме право звернутися до суду з певними вимогами, не виключено що з вимогою про встановлення певного факту, який потребуватиме доведення, та/або з вимогою про оскарження того чи іншого рішення уповноваженого органу міграції. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів лише з питань, що пов`язанні з виникненням, зміною або припиненням особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, однак не можуть бути віднесені такі факти для прийняття осіб до громадянства України. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, який не може бути встановлений в порядку статті 293 ЦПК України, тому у задоволенні поданої заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed