Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

Прокурор звернувся до суду з позовом до відповідачів, в обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що проект землеустрою по вказаним земельним ділянкам не розроблявся, земельні ділянки розташовані в прибережній захисній смузі і відносяться до земель водного фонду. В зв`язку з цим, просив усунути перешкоди у розпорядження та користуванні земельними ділянками шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки та повернути їх на користь Козинської селищною ради. Прокурор в судове засідання не з`явися, подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідачі та їх представники в судове засідання, в яке викликались належним чином, повторно не з`явились, заяв по суті справи, або про поважність не явки до суду не надходило. Представником відповідача [PERSON] , подане клопотання про відкладення судового засідання, проте в задоволенні даного клопотання судом було відмовлено, в зв`язку з його необґрунтованістю. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності відповідачів на підставі наявних матеріалів справи доказів та постановити заочне рішення, що відповідає положенням ч.4 ст.223, ст.\~280 ЦПК України. Відповідно до ч. 5,6\~ст. 263 ЦПК України\~обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши письмові докази, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню\~з наступних підстав. Згідно ст.12 ЦПК України ,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.77\~ЦПК України, належними\~є докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено,\~що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 21.12.2009 №\~1687 з користування\~ТОВ «Лотос», ТОВ «Альфа-плюс», ТОВ «Затишне», ТОВ «Дана», ТОВ «ОК-інвест» та\~ЗАТ «ТІЗ-Топаз»\~ вилучено земельні\~ділянки загальною площею 15,7262 га, затверджено проекти землеустрою, розроблені\~ТОВ «Геоверв» щодо\~відведення земельних ділянок\~та передано їх\~єдиним масивом у власність для ведення особистого селянського господарства тринадцятьом фізичним особам, а саме: [PERSON] \~(3223155400:03:005:0004), [PERSON] \~(3223155400:03:005:0003), [PERSON] (3223155400:03:005:0014), [PERSON] (3223155400:03:005:0008), [PERSON] \~(3223155400:03:005:0009), [PERSON] \~(3223155400:03:005:0005), [PERSON] (3223155400:03:005:0013), [PERSON] (3223155400:03:005:0015), [PERSON] \~(3223155400:03:005:0006), [PERSON] \~(3223155400:03:005:0007), [PERSON] (3223155400:03:005:0011), [PERSON] (3223155400:03:005:0012), [PERSON] \~(3223155400:03:005:0010). В подальшому, частина із перелічених вище земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу були відчужені на користь третіх осіб. Так, [PERSON] ,\~ [PERSON] та [PERSON] належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:005:0003, 3223155400:03:005:0004, 3223155400:03:005:0008 відчужено на користь [PERSON] (договори від 23.03.2010 №\~813, № 795, №\~806 відповідно), [PERSON] та [PERSON] належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами з кадастровими номерами 3223155400:03:005:0009 та 3223155400:03:005:0007 відчужено на користь [PERSON] (договори від 22.03.2010 № 715, № 709 відповідно), [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:005:0005 відчужено на користь [PERSON] (договір від 22.03.2010 №\~694), [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:005:0006 відчужено на користь [PERSON] (договір від 23.03.2010 № 937), [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:03:005:0011 відчужено\~на користь [PERSON] (договір від 22.03.2010 \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 702), [PERSON] \~та [PERSON] ,\~ [PERSON] та [PERSON] належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:005:0012,3223155400:03:005:0010,\~3223155400:03:005:0015\~3223155400:03:005:0013 відчужено на користь [PERSON] (договори від 26.03.2010 №\~1447, № 1342, № 1433 відповідно).\~ В подальшому, [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:005:0007 та 3223155400:03:005:0009 відчужено на користь\~ [PERSON] , яким, у свою чергу, вказані земельні ділянки згідно договорів купівлі-продажу від 24.07.2018 №\~3397 та\~№\~3395 відчужено на користь [PERSON] . Відповідно до листа ТОВ «Геоверв», товариством укладався договір\~\~від 22.10.2009 по розробці проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, але у зв`язку з несплатою авансу за виконання робіт у повному обсязі вказаний проект із землеустрою не розроблявся. Будь-які інші договори про виконання землевпорядних робіт щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Обухівського району Київської області з початку діяльності і до цього часу ТОВ «Геоверв» не укладалися і роботи не виконувалися. Таким чином, завдання на розроблення проекту землеустрою замовником затверджено не було, сам проект розроблено невстановленими особами без підписів виконавців робіт з використанням печатки ТОВ «Геоверв», яке вказану документацію не складало, що свідчить про порушення вимог статтей 26, 29 Закону України «Про землеустрій» Проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області було вилучено ділянки загальною площею 15,7262 га. Водночас згідно з пунктом 1.12 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, що затверджена наказом Держкомзему України № 43 від 04.05.1999, складання державного акта на право власності на земельну ділянку при передачі земельних ділянок громадянам всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Проект землеустрою не містить відомостей про погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, в тому числі Козинською селищною радою, встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачу на зберігання межових знаків землевласникам відповідного зразка. Крім того, спірні земельні ділянки розташовані в адміністративних межах Козинської селищної ради. Водночас, орган місцевого самоврядування до процесу формування правовстановлюючих документів на землю та/або підписання будь-якої землевпорядної документації та/або реєстрації договорів купівлі-продажу оспорюваних земельних ділянок залучений не був, а отже, не міг бути обізнаним з їх змістом. Також, вказаний проект землеустрою, який затверджений Обухівською районною державною адміністрацією,\~з Козинською селищною радою ані як з суміжним землекористувачем, ані як з розпорядником земель державної (комунальної) власності не погоджувався, до ради не надсилався, чим порушено вимоги пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 № 376. Крім того, з аналізу інформації Управління Держземагентства в Обухівському районі\~від 15.10.2014 № 1.1-24/217, Дніпровського басейного управління водних ресурсіввід 10.10.2014 № ІД/9-1298, проекту формування та меж Козинської селищної ради, встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду, оскільки розташовані у прибережній захисній смузі уздовж Канівського водосховища річки Дніпро Листами Головного управління Держземагентства у Київській області \~від 15.10.2014 № 10-28-0.21-12312/2-14, Управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області від 15.10.2014 № 1.1-24/217, Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 08.10.2014 № 05/03-3432 надано графічні матеріали з відображенням фактичного стану освоєння земель, з яких вбачається, що рельєф місцевості та відповідно склад угідь земельних ділянок, що передані у власність у 2009 році тринадцятьом громадянам, було змінено шляхом проведення гідронамиву піску на земельні ділянки попередніх землекористувачів. Крім того, проекти землеустрою на проведення державної землевпорядної експертизи не надходили, що підтверджується листом Головного управління\~Держземагентства у Київській області від 13.10.2014, а\~ обов`язкова землевпорядна експертиза проекту надання земель водного фонду у власність (користування) не проводилася, що суперечить вимогам ст. ст. 9, 35 Закону України «Про державну землевпорядну експертизу». Постановою Київського апеляційного суду від 25.11.2020 у справі \~ № 372/1036/15-ц, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2021, частково задоволено позов прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Козинської селищної ради до Обухівської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] , \~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , \~ [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними розпоряджень, державних актів про право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 28.09.2009 № 1204 в частині затвердження матеріалів попереднього погодження вибору місця розташування земельних ділянок та надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також пункти 1, 3 розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 21.12.2009 № 1687. В задоволенні позовної вимоги\~щодо витребування усіх оспорюваних земельних ділянок з незаконного володіння на користь позивача судами відмовлено з огляду на неефективність обраного прокурором способу захисту інтересів держави. Так, судами усіх інстанцій підтверджено викладені вище фактичні обставини справи та констатовано порушення вимог ст. ст. 26, 29 Закону України «Про землеустрій»,\~ст. ст. 9, 35 Закону України «Про державну землевпорядну експертизу»,\~ст.\~ст. 20, 21, 59, 60, 61, 84 Земельного кодексу України, ст. ст. 80, \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 89 Водного кодексу України при відведенні спірних земельних ділянок водного фонду у приватну власність. Зокрема, Верховний Суд в мотивувальній частині постанови 03.11.2021 у справі 372/1036/15ц вказав, що «судами встановлено, та не спростовано відповідачами, що спірні земельні ділянки, які передані у власність громадян на підставі оспорюваних розпоряджень Обухівської районної державної адміністрації від 28.09.2009 № 1204 та від 21.12.2009 № 1686, є землями водного фонду, щодо яких установлено спеціальний правовий режим - обмеження в цивільному обороті. Однак, з огляду на той факт, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду, відведену з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду, а прокурор у даній справі звернувся до суду з віндикаційним позовом, позовні вимоги в частині витребування спірних земельних ділянок задоволенню не підлягають. Таким чином, визнавши обґрунтованим наведені прокурором порушення вимог законодавства, що мали місце при відведенні у власність спірних земельних ділянок, Верховний Суд відмовив у їх витребуванні виключно з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту інтересів територіальної громади, одночасно роз`яснивши, що така відмова через обрання неналежного способу захисту не перешкоджає заявити негаторний позов про повернення земельних ділянок власнику. Таким чином, з урахуванням викладеного вище, неправомірність відведення у власність спірних земельних ділянок водного фонду з вищезазначених підстав, а саме недотриманням\~ст. ст. 26, 29 Закону України «Про землеустрій», \~ст. ст. 9, 35 Закону України «Про державну землевпорядну експертизу», ст. ст. 20, 21, 59, 60, 61, \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 84 Земельного кодексу України, ст. ст. 80, 89 Водного кодексу України, в силу вимог ч. 4 ст.\~82 Цивільного процесуального кодексу України\~є преюдиційно встановленими фактами, які не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено остаточним рішенням суду - постановою Верховною Суду\~від 03.11.2021 у справі № 372/1036/15ц. Згідно зі статтею 19\~Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду.\~ Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до\~ іншої\~ провадиться\~ органами,\~ які\~ приймають рішення про передачу цих земель\~ у\~ власність\~ або\~ надання\~ їх\~ у користування, а в інших випадках органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення. \~Відповідно до змісту статті 4 Водного кодексу України та статті 58 Земельного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами,\~ іншими\~ водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними,\~ іншими\~ водогосподарськими\~ спорудами\~\~\~ та\~ каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Як випливає зі змісту ст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим,\~\~ ст. 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до п. «2» ч. 3\~ ст. 83 Земельного кодексу України та ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4\~ ст. 59 Земельного кодексу України). Отже, за змістом зазначених норм права (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. ст. 60 -\~62 Земельного кодексу України та ст. ст. 1, 88 - 90 Водного кодексу України. Так, згідно зі ст. 61 Земельного кодексу України, ст. 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України. \~Відповідно до статті 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Отже, надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить нормам статей Земельного кодексу України та Водного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до вимог ст. 373 Цивільного кодексу України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України, частина друга статті 152 Земельного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Тому, ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов\~(висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах\~від 22.05.2018 у справі\~№ 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13,\~від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від\~ 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц та інші). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати\~Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у\~справі № 653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі\~ № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі\~ № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14). Відмова у задоволенні віндикаційного позову через обрання неналежного способу захисту не позбавляє позивача права заявити позов негаторний про повернення земельної ділянки водного фонду. Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невідємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Цивільний оборот земельних ділянок водного фонду є і був обмежений законодавчо. Вказане стосується і земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах уздовж Канівського водосховища річки Дніпро. Враховуючи вищевикладене, у даному випадку, вірним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному \~ст. 391 Цивільного кодексу України до перелічених вище фізичних осіб з метою усунення перешкод, які ці особи створюють власнику Козинській селищній територіальній громаді в особі Козинської селищної ради у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Варто також відзначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16 дійшла до правових висновків, відповідно до яких рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17,\~\~\~ від 15.10.2019 у справі № 911/3749, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18,\~\~ від 01.02.2020 у справі № 922/614/19. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura\~novit\~curia - суд знає закони (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. У випадку позбавлення власника права користування та розпорядження своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у\~ п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі\~ № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 та від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про повернення нерухомого майна є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Положеннями п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.\~У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. Також, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до суду. На даний час спірні земельні ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі зареєстровано за відповідачами, як наслідок Козинська селищна рада позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірними земельними ділянками водного фонду. Також згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в п. 72 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (п. 36), від 16.01.2019 у справі № 755/9555/18\~ (п. 25), від 21.08.2019 у справі № 805/2857/17-а, від 15.01.2020 у справі № 587/2326/16-ц (п. 24), від 26.02.2020 у справі\~ № 287/167/18-ц (п. 52). Таким чином, записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права приватної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за особою, яка протиправно його набула, може бути перешкодою у реалізації державою та територіальною громадою речових прав на зазначений об`єкт. За вказаних обставин, рішення про державну реєстрацію за [PERSON] земельних ділянок з кадастровими номерами\~3223155400:03:005:0007 та 3223155400:03:005:0009, підлягають скасуванню в судовому порядку, а самі ділянки мають бути повернуті Козинській селищній раді відповідно до приписів ст. ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є зокрема територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Відповідно до вимог ст. 83 Земельного кодексу України, у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, у тому числі, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до приписів ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно з ч. 1, 5 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Козинська селищна рада. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у ст. 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними (Рішення Конституційного Суду України справа №1-9/2009 від 16.04.2009). Отже, Козинська територіальна громада, як власник спірного майна, делегувала Козинській селищній раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 927/246/18\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ від 06.02.2019, прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. Відповідно до пункту 37 постанови Верховного Суду від 26.05.2020 у справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 912/2385/18 прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Згідно п. п. 38, 39, 43 указаної постанови, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Київська обласна прокуратура, в порядку, визначеному ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», звернулась 07.02.2022 з листом № 15/1-122вих-22 до Козинської селищної ради щодо надання інформації про вжиті заходи, спрямовані на захист інтересів територіальної громади з метою повернення їй спірних земельних ділянок водного фонду. Відповідно до змісту відповіді Козинської селищної ради від 01.06.2022 № 439, органом місцевого самоврядування жодні заходи з метою повернення спірних земельних ділянок у власність територіальної громади не вживались. При цьому, слід зауважити, що Козинська селищна рада, будучи стороною (позивачем) у вищезгаданій справі № 372/1036/15-ц була обізнаною про наявність порушень її прав щонайменше з 2015 року. Таким чином, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Відтак, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченогостаттею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. З огляду на викладене вище, Київська обласна прокуратура відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» правомірно в межах визначених повноважень звернулась до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Козинської селищної ради. Крім того, позовна заява про усунення перешкод у користуванні власником землями водного фонду безумовно становить суспільний інтерес. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція)\~ кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West\~Alliance\~Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні та інші природні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.\~ Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Встановлено, що спірні земельні ділянки належать до земель водного фонду, які в силу положень законодавства не можуть перебувати у приватній власності. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення Київської обласної прокуратури до суду з вимогою повернути державі спірні земельні ділянки є задоволення насамперед суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, земель водного фонду, як національного багатства України та як джерела задоволення потреб суспільства в водних ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та водні ресурси, захист такого права шляхом повернення таких земель. Окрім того, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельних ділянок водного фонду, розташованих поблизу урізу води, відповідачі не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям цієї ділянки, могли і повинні були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду. Таким чином, відповідачі в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (ст. ст. 1, 3, 4 Водного кодексу України) природних ознак (наявності річки Дніпро, Канівського водосховища, її берегових ліній, прибережно-захисних смуг) спірних земельних ділянок, знали або, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що спірні земельні ділянки перебувають у межах прибережної захисної суги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону,\~ що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, повернення спірних земельних ділянок на користь держави відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норм статті 152 Земельного кодексу України, статті 391 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Водного кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Так, у справі «Hamer проти Бельгії» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок водного фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. За таких обставин результат звернення до суду з вказаним позовом по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Зважаючи на викладене, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до\~ ст. 141 ЦПК України,\~суд у рішенні розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді. Враховуючи вищенаведене, судові витрати підлягають стягненню з відповідачів в повному обсязі, в рівних частинах.

Outcome: approved