Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

22 вересня 2022 року Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15\~вересня 2019\~року між\~ [PERSON] ,\~ [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено договір позики, у формі розписки, відповідно до якого [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв грошові кошти в сумі 640 000 (шістсот сорок тисяч гривень) під 36 % (тридцять шість відсотків) річних, в свою чергу Відповідач зобов`язався повернути грошових коштів, вже в сумі 659 200 грн. 00 коп. (шістсот п`ятдесят дев`ять тисяч двісті гривень 00 копійок) з урахуванням 36 % річних до 15 жовтня 2019 року. Станом на 16 жовтня 2019 року Відповідач грошові кошти не повернув Позивачу, обіцяв, що обов`язково виконає свої грошові зобов`язання за договором позики, має намір обов`язково їх повернути, не бажає псувати стосунки. Станом на час звернення до суду із позовною заявою запозичені кошти не були повернуті. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою Відповідач не повернув, а ні суму основної заборгованості, а ні суму процентів та суми індексу інфляції згідно ч.2 ст. 625 ЦК України. За договором позики, укладений у формі розписки 15 вересня 2019 року загальна сума боргу станом на 20 вересня 2022 року становить 973\~575\~грн.\~66\~коп.\~(дев`ятсот\~сімдесят три\~тисячі п`ятсот\~сімдесят п`ять\~гривень 66\~копійок )з урахуванням процентів, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Позивач [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] суму заборгованості за договором позики (борговою розпискою) у розмірі 973\~575 грн. 66 коп. (дев`ятсот сімдесят три тисячі п`ятсот сімдесят п`ять гривень 66 копійок ), яка складається з: Основної суми боргу 640 000 (шістсот сорок тисяч гривень 00 копійок); Процентів 36 % (тридцять шість відсотків) річних 19\~200 грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті гривень 00 копійок); Індексу інфляції за весь час прострочення 256\~348 грн. (двісті п`ятдесят шість тисяч триста сорок вісім гривень 00 копійок); Трьох процентів річних 58\~027, 66 грн. (п`ятдесят вісім тисяч двадцять сім гривень, 66 копійок). Також, позивач просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 9\~735, 75 грн. (дев`ять тисяч сімсот тридцять п`ять гривень сімдесят п`ять копійки). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.12.2022 року у даній справі відкрито провадження та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.03.2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі. Представник позивача надав заяву в якій просив провести заочний розгляд справи і ухвалити заочне рішення, яким позов задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не повідомив. 21.03.2023 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що відповідач [PERSON] , не заперечує факту, що являється боржником перед [PERSON] , він здійснював періодичні платежі позивачу, однак повернути загальну суму по розписці відповідач не зміг, окрім того відповідач розуміє свою відповідальність та готовий повернути ту суму, що він уже погасив на виконання боргового зобов`язання відповідно до розписки. Просили у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із поїздкою в місто Самбір Львівської області, однак в заяві не наведено поважні причини поїздки в місто Самбір, на думку суду вказана неявка є неповажною. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст.\~247\~Цивільного процесуального\~кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За згодою представника позивача, суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.\~ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, 15.09.2019 року між мною, позивачем та відповідачем було укладено договір позики, у формі розписки, відповідно до якого позивач передав у власність, а відповідач прийняв грошові кошти в сумі 640\~000 (шістсот сорок тисяч гривень) під 36 % (тридцять шість відсотків) річних, в свою чергу відповідач зобов`язався повернути грошових коштів, вже в сумі 659\~200 грн. 00 коп. (шістсот п`ятдесят дев`ять тисяч двісті гривень 00 копійок) з урахуванням 36 % річних до 15 жовтня 2019 року. Станом на час звернення до суду із позовною заявою запозичені кошти відповідачем не були повернуті. У зв`язку із невиконанням зобов`язань за період з 16.10.2019 року по 20.09.2022 рік та строку прострочки - (1071 днів), позивачем було нараховано інфляційні втрати на суму боргу у розмірі 256\~348 грн. та три проценти річних 58\~027, 66 грн., загальна заборгованість становить 973 575 грн. 66 коп. (дев`ятсот сімдесят три тисячі п`ятсот сімдесят п`ять гривень 66 копійок ). Факт передачі позивачем коштів відповідачу зафіксовано розпискою відповідача від 15 вересня 2019 року. На час ухвалення рішення свої зобов`язання відповідач не виконав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України\~договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до\~ст. 1047 ЦК України\~зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов`язання обмежується поверненням боргу. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року № 6-79цс14. Стаття 1049 ЦК України\~визначає що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За приписами ч. 2\~ст. 530 ЦК України\~якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.\~193, ч. 4 ст.\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Законом України «Про валюту і валютні операції», а також\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(чинний на момент укладання договору позики),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті»\~(чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України\~встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Відповідачем і\~його представником\~не надано\~суду доказів\~того,\~що договір\~позики,\~який укладено\~між сторонами\~є нечинними,\~його дійсність\~не спростована.\~Позову про\~визнання правочину\~недійсним (удаваним)\~відповідач не\~подавав,\~відповідних судових\~рішень щодо\~встановлення таких\~обставин суду\~не надано.\~З огляду\~на положення\~цивільного законодавства\~даний правочин\~є укладеним,\~нікчемним законом\~не визнаний.\~Більш того,\~відповідач не\~скористався своїм\~правом,\~відзив на\~позов не\~подав,\~за таких\~обставин з\~урахуванням ч.\~8\~ст.\~178\~ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин. Відповідно до ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі викладено, суд приходить до висновку що відповідач не виконав передбачених договором позики зобов`язань, не повернув отримані від позивача кошти, у зв`язку з метою захисту порушених прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне стягнути з останнього на користь позивача заборгованість за розпискою (договором позики) від 15.09.2019 року у сумі 640 000, 00 грн. основної суми боргу 19 200 грн. 36 % річних за користування позикою, 256 348 грн. індексу інфляції, 58 027, 66 грн. трьох процентів річних, за період з 19.10.2019 р. по 20.09.2022 р. В силу ст.141 ЦПК України судові витрати, суд покладає на відповідача.

Outcome: approved