Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

31.03.2023 представник позивача Комунального підприємства "Миргородтеплоенерго" Миргородської міської ради звернувся до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії. В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що відповідачка зареєстрована як абонент отримання послуги з постачання теплової енергії в КП «Миргородтеплоенерго» в квартирі [ADDRESS] . Станом на 01.01.2023, внаслідок неналежного виконання своїх зобов`язань, відповідачка заборгувала перед КП Миргородтеплоенерго за отримані в період з 01.03.2020 року по 31.12.2022 року комунальні послуги в розмірі 7556 грн., в зв`язку з чим представник КП "Миргородтеплоенерго" просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати.\~ Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.04.2023 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У встановлений судом строк, відповідачем було подано відзив, у якому вона позовні вимоги заперечила. Зауважила, що з 10.10.1986 року отримала у користування однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що було надане їй Відділом освіти Миргородської міської ради Полтавської області, у зв`язку з її трудовою діяльністю у закладі освіти. Правом користування даним житловим приміщенням мала також інший працівник освітнього закладу [PERSON] . З 01 січня 2020 року відповідачка не проживає у спірному житлі у зв`язку з переїздом до іншого житла, розташованого за адресою, [ADDRESS] . З цього часу, відповідачку було знято з квартирного обліку у зв`язку із забезпеченням житлом у межах норми. Жодного відношення до спірного житла не має, комунальні послуги за вказаною адресою не споживає. Вважає розмір позовних вимог таким, що не підтверджені належними та достатніми доказами. Вказує, що не являється власником спірної квартири, а тому не має її утримувати. Жодних договорів з позивачем не укладала, а тому відсутні підстави для стягнення з неї коштів. Враховуючи наведе, прохала у задоволенні позову відмовити (а.с.61-64). У встановлений судом строк, представником позивача подано відповідь на відзив, у якому він зауважив на хибності доводів відзиву. Зокрема вказав, що зняття відповідача з квартирного обліку не позбавляє його права користування житловим приміщенням. Відповідач добровільно не повернув наймане ним приміщення. Питання про виселення відповідача чи визнання його таким що втратив право користування в судовому порядку не вирішувалося. Окрім того, проживання відповідача у іншому житлі, в силу прямої вказівки в законі, не звільняє його від сплати послуг з постачання теплової енергії. Враховуючи наведене, прохав позов задовольнити у повному обсязі (а.с.78-81). Представником відповідача подано письмові заперечення де він зауважив, що спірна квартира не являється гуртожитком. Заперечує видачу відповідачу ордеру на зайняття спірної квартири як гуртожитку, договору найму не укладався. Вважає, що оскільки з 01.01.2020 року відповідачка не проживала у спірній квартирі, тому належним відповідачем є [PERSON] , котра проживала в даній квартирі самостійно. Позивач не має права укладати з [PERSON] договір з приводу надання комунальних послуг, з тих підстав, що вона не являється власником даного житлового приміщення. З огляду на викладене прохала у задоволені позову відмовити (а.с.94-98). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та прохала їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник, адвокат Жиліна О.В., в судовому засіданні позові вимоги заперечили та прохали у їх задоволені відмовити з підстав наведених у відзиві та запереченні. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період з 01.03.2020 року по 31.12.2022 року до квартири [ADDRESS] позивачем надавалися послуги з постачання теплової енергії. З відомостей Відділу реєстрації виконавчого комітету Миргородської міської ради вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] з 10.10.1986 року по теперішній час та [PERSON] з 27.02.1990 року по теперішній час (а.с.91). Сторонами визначається (що також підтверджується матеріалами справи) що за кожним з користувачів даної квартири зареєстровані окремі особові рахунки на площу по 15.9 кв. м. (а.с.30,31). Позивач посилається на те, що один з користувачів даної квартири, [PERSON] не виконує свого обов`язку по оплаті послуг з постачання теплової енергії. В свою чергу, [PERSON] надала два акти підтвердження фактичного місця проживання від 01.11.2022 та 24.04.2023, якими засвідчено її проживання за адресою [ADDRESS] з 01.01.2020 року та не проживання у спірній квартирі з вказаного періоду (а.с.67-68). З відомостей по особовому рахунку № [NUMBER] (заведеного на ім`я відповідачки) вбачається наявність заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 7556,67 грн, що утворилася за період з 01.03.2020 року по 31.12.2022 року (а.с.30). Відповідачка [PERSON] заперечує вказану заборгованість з огляду на те, що вона не споживала відповідних послуг в силу проживання у вказаний період у іншому житлі. Надаючи оцінку встановленим обставинам та доводам сторін, суд зауважує наступне. Частиною 1 статті 2 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з , зокрема, з постачання теплової енергії. За змістом п. 6 ч.1 ст. 1 «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальним споживачем є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Таким чином, суд критично ставиться до доводів сторони відповідача про те, що [PERSON] не може являтися споживачем послуг позивача в силу того, що не являється власником житлового приміщення. Закон вкладає в поняття «споживач» і тих осіб, котрі не є власними, проте користуються житловим приміщенням. В свою чергу [PERSON] протягом тривалого часу (з 10.10.1986 року) правомірно користується житловим приміщенням по [ADDRESS] , що є офіційно зареєстрованим місцем її проживання, що підтверджується відміткою в паспорті відповідачки (а.с.66) та відомостями отриманими судом (а.с.52, 91). Так само, суд критично сприймає доводи відповідачки про відсутність у неї обов`язків перед позивачем, через відсутність укладеного між ними договору. Позивачем визнається та обставина, що до жовтня 2020 року між сторонами не було укладено договору. Втім, факт відсутності договору не є підставою яка звільняє від обов`язку сплатити фактично спожиті послуги. Згідно з п.1 ч.2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 09.06.2018 року, чинній на момент виникнення заборгованості), обов`язок укласти договір покладено на споживача послуги. Втім, згідно ч.5 ст. 13 «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 09.06.2018 року, чинній на момент виникнення заборгованості), відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Відповідно до ч. 2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Тобто у вказаний період, обов`язок по оплаті фактично наданої послуги, виникав у споживача не із договору, а в силу закону. Як вбачається з виписки по особовому рахунку, відповідачкою у квітні 2020 року здійснювалося внесення коштів в оплату послуг позивача, що свідчить як про визнання нею існування правовідносин так і про визнання боргу. Відповідне узгоджується із висновками касаційної інстанції, викладеними у постанові по справі № 916/2403/18 від 10.09.2019 року, де ВС зауважив, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з\~його згоди\~іншою особоюосновного\~боргу та/або сум санкцій. З огляду на це, доводи відповідача про те, що [PERSON] не є належним відповідачем є безпідставними. В подальшому, ст. 13 «Про житлово-комунальні послуги» з 01.05.2021 зазнала змін, внаслідок яких, факт укладення договору пов`язувався з публічною публікацією виконавцем послуги проекту договору та відсутністю протягом 30 днів заперечень від споживача з приводу умов такого договору. Так, 01 жовтня 2021 року Комунальним Підприємство «Миргородтеплоенерго» Миргородської міської ради на офіційній сторінці «МИРГОРОДТЕПЛОЕНЕРГО» (https://mte.pl.ua/) та офіційній сторінці Миргородські міської ради (http://mvrgorod.pl.ua). опубліковано типовий публічний договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованої постачання гарячої води для його укладання всіма споживачами послуг, умови цього договору однакові для всіх споживачів та набирають чинності через 30 днів з дня йог публікації на офіційній сторінці. Оскільки протягом 30 днів з моменту опублікування договору і розміщення інформації про договори на інформаційних стендах у відповідача не виникло заперечень щодо його укладання, виходячи з практики викладеної постановою ВС від 22.02.2018 року по справі №641/2634/16, постановою ВС від 11.11.2019 по справі №646/834/17 між КП «Миргородтеплоенерго» та відповідачем виникли фактичні договірні відносини на підставі Типового Договору з індивідуальним споживачем. Не грунтуються на законі доводи відповідача про те, що факт її непроживання у спірному житлі є обставиною, що звільняє від обов`язку сплатити вартість наданої послуги. По-перше, відповідачка, зазначаючи що вона не проживає у спірному житлі, з 01.01.2020 році, продовжує вносити кошти на оплату послуг позивача. Зокрема, у квітні 2020 року здійснюється платіж у розмірі 176,30 грн. (а.с.30). Окрім того, в ході судового засідання відповідачка підтвердила факт наявності у спірному житлі її речей. Також, відповідачка не вживає заходів, по зміні зареєстрованого місця проживання та звільненню спірного житлового приміщення. Тобто, доводи відповідачки, щодо відсутності зв`язку зі житлом та відсутності відносин з позивачем, суперечать її попередній поведінці, що свідчить про її недобросовісність. Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. По-друге, в п.6 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» міститься застереження щодо звільнення споживача від оплати комунальних послуг у зв`язку з тривалим непроживанням, де вказано, що відповідна норма поширюється на всі послуги крім послуг з постачання теплової енергії. Таким чином, доводи позивача, про те що факт проживання (чи непроживання) споживання у житлі, де надаються послуги, не є обставиною, яка звільняє відповідача від виконання цивільних обов`язків по оплаті послуг позивача. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610, 623 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредитору завдані цим збитки. Позивачем доведено наявність у користувача квартири [PERSON] [ADDRESS] \~заборгованості перед\~КП Миргородтеплоенерго\~за спожиті\~послуги з\~постачання теплової\~енергії в\~сумі \~7556,67грн. Контррозрахунку чи доказів, які б свідчили про неправильність розрахунку позивача, стороною відповідача не надано. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем\~прострочено сплату комунальної послуги, що призвело до порушення права КП «Миргородтеплоенерго» на своєчасне та повне отримання плати за надані послуги з постачання теплової енергії за період 01.03.2020 року по 31.12.2022, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Судові витрати у розмірі 2684,00 грн. підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимог на підставі ст. 141 ЦПК України. У зв`язку із повним задоволенням позову, судові витрати відповідача слід покласти на нього

Outcome: approved