Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] (а.с.59-63), у якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу відчуження автомобіля «CHEVROLET AVEO», державний номер [NUMBER] ( [NUMBER] ), рік випуску 2007, об`єм двигуна 1598 см3, VIN-код [NUMBER] , синього кольору, що укладений 05 січня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати з власності та припинити право власності [PERSON] на вказаний транспортний засіб та визнати вказаний транспортний засіб спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 11.06.2005 року перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі народились двоє синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 04.06.2021 року набрало законної сили рішення Снігурівського районного суду про розірвання шлюбу. Під час перебування у шлюбі, 26.09.2018 року, за спільні кошти з відповідачем [PERSON] придбали автомобіль CHEVROLET AVEO, державний номер [NUMBER] , рік випуску 2007, об`єм двигуна 1598 см3, VIN-код [NUMBER] , синього кольору, який зареєстрований за [PERSON] . Відповідач [PERSON] 05.01.2022 року незаконно здійснив продаж спільного автомобіля своєму родичу [PERSON] , на що не давала своєї письмової чи усної згоди та не була присутньою при укладанні договору. В результаті перереєстрації у сервісному центрі МВС України автомобілю був присвоєний інший державний номер [NUMBER] . Всупереч вимог закону, [PERSON] відчужив автомобіль без її згоди, що є підставою для визнання відповідного договору недійсним. Оскільки відчуження автомобіля було незаконним, то і [PERSON] набув право власності на автомобіль незаконно, а відтак має право на витребування цього майна у власність. Вказує, що спірний автомобіль вибув із її володіння, як одного із співвласників, не з її волі, на підставі недійсного правочину, а відтак на підставі ст.388 ЦК України вправі витребувати це майно у нинішнього власника. Ухвалою суду від 20.12.2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову повернуто заявнику (а.с.21-23). Ухвалою суду від 23.12.2022 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків (а.с.29-31). Ухвалою суду від 13.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Цією ж ухвалою задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.75-77). Ухвалою суду від 13.03.2023 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с.104-105). Ухвалою суду від 12.04.2023 року закрито підготовче\~провадження у\~справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.119-120). Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Подала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності. Позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] ,\~ [PERSON] \~в судові\~засідання,\~призначені на\~28.04.2023\~року,\~07.06.2023\~року повторно\~не з`явились,\~про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи повідомлені\~належним чином\~(а.с.126,\~134,\~144,\~145-146). Своїм правом надати відзив на позовну заяву відповідачі не скористались та не повідомили суд про причини неявки в судові засідання. Відповідно до положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України» суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за відсутності заперечень позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 11.06.2005 року Снігурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), актовий запис №40, що підтверджується копією рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05.05.2021 року по справі №485/431/21 (а.с.10-13). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , та [INFO] син [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.8, 9). Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05.05.2021 року по справі №485/431/21, яке набрало законної сили 04.06.2021 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією вказаного рішення (а.с.10-13). 26.09.2018 року під час шлюбу подружжя придбало автомобіль марки CHEVROLET AVEO, 2007 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] , відповідно до інформації Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області за №31/497-14-2023 (а.с.91-92). На підставі договору купівлі-продажу №6542/2022/3022679 від 05.01.2022 року [PERSON] вказаний автомобіль продав [PERSON] за 55000 грн., що підтверджується інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області (а.с.91-92, а.с.98-99) та копією вказаного договору. За інформацією Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області за №31/497-14-2023, 05.01.2023 року в ТСЦ 6542 на ім`я [PERSON] , [INFO] , зареєстровано автомобіль CHEVROLET AVEO, 2007 року випуску з присвоєнням на транспортний засіб номерного знаку [NUMBER] та оформлення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.91-92). Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і частина третя статті 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. За правилом ч.ч.1, 2, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1). Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3). Згідно ч.1 ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною другою вказаної статті СК України встановлено, що розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Автомобіль марки «CHEVROLET AVEO», 2007 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , придбаний у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , натомість відповідачами не спростовано презумпцію спільності майна. Отже, відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження майном, відчуженим за правочином, який виходить за межі дрібного побутового, є підставою для визнання цього правочину недійсним. Визначення «дрібний побутовий правочин» має оціночний характер, не має установлених меж грошового виразу (вартості), а тому має для різних видів діяльності, речей і майнового стану учасників цивільних правовідносин, різні межі вартості. Враховуючи, що предметом спору є автомобіль марки «CHEVROLET AVEO», 2007 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивача як другого із співвласників. Таким чином, оскільки зазначений автомобіль набутий за спільні кошти під час шлюбу сторін та є їхньою спільною сумісною власністю, суд приходить до висновку, що неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63, 68 СК України. Таким чином, відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України та статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Позивач спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу не укладала, згоди на продаж автомобіля, що перебував у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] не надавала, що свідчить про те, що вказаний автомобіль вибув з володіння позивача (співвласника) не з її волі іншим шляхом так як був відчужений [PERSON] третій особі - [PERSON] , добросовісність набуття яким позивачем не спростована. Отже, між позивачем та [PERSON] не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, вимога позову про витребування у [PERSON] транспортний засіб CHEVROLET AVEO, 2007 року випуску, VIN-код [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , припинивши його право власності на вказаний транспортний засіб підлягає задоволенню як ефективний спосіб захисту порушеного права спільної сумісної власності позивача. Крім того, позивачем поряд з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу без застосування її наслідків у поверненні переданого на виконання недійсного правочину автомобіля у власність продавця (колишнього чоловіка позивача), також заявлено вимоги про витребування у [PERSON] вказаного транспортного засобу на підставі положень статті 388 ЦК України припинивши право власності останнього на автомобіль з визнанням вказаного автомобіля спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . У разі заявлення в позовах вимог про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті (а не за формою) пред`являє позивач, і відповідно застосувати належні норми законодавства. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Таким чином, одночасне пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов`язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Отже, позивачем було одночасно пред`явлення позовні вимоги про визнання недійсним правочину та про витребування майна з чужого незаконного володіння у [PERSON] , що є помилковим, оскільки вказані позовні вимоги є взаємовиключними, а рішення, яким одночасно будуть задоволені такі вимоги, призведе до конфлікту інтересів та неможливості одночасного виконання цих вимог, адже виконання однієї вимоги виключає можливість виконання іншої (постанови Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15 та від 18 січня 2017 року у справі №6-2723цс16). З огляду на зазначене вимога позову про визнання недійним договору купівлі-продажу спірного автомобіля №6542/2022/3022679 від 05.01.2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягає. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки спірний автомобіль був проданий [PERSON] без згоди [PERSON] , суд приходить до висновку, що колишнім чоловіком позивача ( [PERSON] ) не визнається право спільної сумісної власності позивача на вказаний автомобіль, що свідчить про наявність підстав для задоволення вимоги про визнання автомобіля CHEVROLET AVEO, 2007 року випуску, VIN-код [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 577 грн. 40 коп. з кожного.

Outcome: partial