Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

18 травня 2023 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач, посилаючись на статті 56, 104-105, 110, 112 СК України, просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , який зареєстрований 08 червня 2018 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 43, а також розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач з відповідачем [PERSON] перебуває у шлюбі, який зареєстровано 08 червня 2018 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 43. Від шлюбу позивач з відповідачем мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Причиною звернення до суду з даною позовною заявою стало те, що сімейне життя позивача з відповідачем не склалося і набуло ознак формальності. Спільне проживання сторін після укладення шлюбу тривало приблизно півроку, після чого вони почали проживати окремо. Певний час позивач з відповідачем намагалися налагодити стосунки, однак намагання виявилися марними. З 2020 року сторони проживають окремо, у кожного з них власний бюджет, своє життя, яке не характеризує їх як сімейну пару. Позивач з відповідачем не підтримують сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства, тому рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим. Спір щодо розподілу майна між сторонами відсутній, оскільки спільного майна під час шлюбу ними не набуто. Спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, перепон у спілкуванні батька з дитиною вона не чинить, кошти на утримання дитини відповідач надає в добровільному порядку. Позивач не має наміру поновлювати стосунки з відповідачем, оскільки формальне збереження шлюбу є недоцільним та таким, що суперечить її інтересам та інтересам дитини. Ухвалою судді від 19 травня 2023 року після виконання вимог, передбачених частиною 6 статті 187 ЦПК України, було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 08 червня 2023 року. Позивач у призначене судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. До канцелярії суду позивач подала заяву, в якій просила судовий розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, а також зазначила, що після розірвання шлюбу їх спільна з відповідачем дитина залишається проживати разом з нею. Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. До суду подав заяву, в якій просив судовий розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 08 червня 2018 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON]. 08 червня 2018 року зареєстрували шлюб у Славутицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, про що 08 червня 2018 року складено відповідний актовий запис за № 43. Після державної реєстрації шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON] , дружині [PERSON] . Під час шлюбу в них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , батьком якої є відповідач, мати - позивач, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 24 липня 2018 року Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, копія якого долучена до матеріалів справи. Відповідно до довідки № 250 про зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб, виданої 09 листопада 2022 року Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається із змісту позовної заяви, причиною звернення до суду з даною позовною заявою стало те, що сімейне життя позивача з відповідачем не склалося і набуло ознак формальності. З 2020 року сторони проживають окремо, не підтримують сімейних стосунків та не ведуть спільного господарства, у кожного з них власний бюджет, своє життя, яке не характеризує їх як сімейну пару. Спір щодо розподілу майна між сторонами відсутній, оскільки спільного майна під час шлюбу ними не набуто. Спільна дитина сторін проживає разом з позивачем, перепон у спілкуванні батька з дитиною вона не чинить, кошти на утримання дитини відповідач надає в добровільному порядку. Позивач не має наміру поновлювати стосунки з відповідачем, оскільки формальне збереження шлюбу є недоцільним та таким, що суперечить її інтересам та інтересам дитини. Відповідно до положень статті 51 Конституції України, частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року) вбачається, що кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов`язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Згідно з частиною 2 статті 18, пункту 3 статті 51, частиною 3 статті 56, частиною 1 статті 110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача та відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених частиною 2 статті 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається із змісту позовної заяви, дочка сторін - [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу залишається проживати разом з позивачем. Спірних питань щодо розподілу майна, набутого під час шлюбу, між сторонами немає. У відповідності до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В поданій заяві позивач зазначила, що після розірвання шлюбу вона бажає залишити прізвище « [PERSON] ». Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом частини 1 статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 536,80 гривень, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved