Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , у якому просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] та визначити за кожним з них 1/2 частку квартири в такому праві. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що 10.10.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського РУЮ у м. Львові зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу [PERSON] отримав прізвище « [PERSON] ». Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10.07.2019 року. У цьому шлюбі народилось двоє дітей донька [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] , однак зареєстрована разом з батьком по [ADDRESS] , а син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом із матір`ю. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрованого в реєстрі за №507, покупцем квартири [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №33266246 від 06.02.2015. Позивач впродовж тривалого часу як за кордоном, так і в межах України, заробляв кошти для придбання квартири, в той час відповідач займалася вихованням двох дітей та шукала квартиру, оформляла необхідні документи. Не зважаючи на те, що [PERSON] є формально власником вказаної квартири, така була придбана за спільно нажиті кошти сторін під час перебування у шлюбі для потреб сім`ї, ведення спільного господарства та спільного проживання. В подальшому позивач разом із дружиною зробив у цій квартирі ремонт, облаштував її усіма необхідними умовами для дітей, поселився там разом із сім`єю та проживав упродовж усього подружнього життя з відповідачем. Про можливе порушення його прав на цю квартиру дізнався, коли [PERSON] озвучила йому своє бажання продати її без відома та згоди позивача. Зважаючи на вказане просить позовні вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили такий позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечили проти позову, подали до суду клопотання про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом строків давності та відзив, у якому вказали, що відповідач мала грошові кошти, успадковані після смерті батьків, та через відчуження квартири [ADDRESS] , які були використані нею для придбання спірної квартири. Вказано, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б слугували підставою для задоволення заявлених та чітко не визначених позовних вимог. Заслухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши подані сторонами письмові докази, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який 10.10.2003 було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського РУЮ у м. Львові, актовий запис № 424. Від цього шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що 06.02.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , згідно з яким остання набуває право власності на квартиру [ADDRESS] , площею 54,3 кв.м., за 430\~641 грн. Згідно технічного паспорту на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальна площа такої становить 54,3 кв.м., житлова 32,3 кв.м., вартість якої згідно наявного у матеріалах справи висновку становить 430 641 грн. Згідно з заявою-згодою від 06.02.2015 №55 [PERSON] дає згоду своїй дружині [PERSON] на укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на умовах та за ціною на її власний розсуд та стверджує, що цей договір, з текстом якого він ознайомлений, укладається його дружиною в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили та вважають вигідними для них, та укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2014 №105, [PERSON] та [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] , площею 22,1 кв.м., за 263\~167 грн. Також згідно з договором купівлі-продажу від 29.01.2016 [PERSON] продала [PERSON] 3/8 частки квартири [ADDRESS] за 110\~053,68 грн. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 21лситопада 2018 року у справі N 372/504/17 які суд у силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин які виникли між сторонами. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Лише у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо клопотання представника відповідача про відмову в задоволенні позову у зв`язку з закінченням строків давності, суд зазначає, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків передбачених зокрема ч.2 ст.72 СК України - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки предметом позову є визнання квартири об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не поділ спільного майна подружжя, суд таке клопотання не бере до уваги. Судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі, а саме 06.02.2015 ними було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] . Титульним володільцем вказаного нерухомого майна є [PERSON] . Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на те, що спірну квартиру було придбано за час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя та у інтересах сім`ї. А тому, придбана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між нею та відповідачем. Водночас, відповідач, заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що дана квартира придбана за її особисті кошти, а саме кошти, отримані у спадок після смерті її батьків, та отримані внаслідок продажу квартир по [ADDRESS] та 3/8 частки квартири по [ADDRESS] . Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи сторони позивача належним чином обґрунтованими та мотивованими, а аргументи сторони відповідача недостатніми для задоволення його вимог. Так, при вирішенні даного спору суд виходить з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу та з заперечення відповідача, що майно не є спільною сумісною власністю, тобто оспорення даної презумпції ним, а тому ключовим при вирішенні спору між сторонами є визначення питання за які та чиї кошти було придбано спірне майно, а також мета придбання вказаного майна. Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2014 №105, [PERSON] разом з [PERSON] продали квартиру [ADDRESS] , площею 22,1 кв.м., за 263\~167 грн., що складає близько 61% від вартості спірної квартири. У судовому засіданні [PERSON] стверджувала, що кошти з продажу квартири перейшли повністю їй, оскільки другий продавець, її брат [PERSON] , відмовився від своєї частки з продажу на користь відповідача. Однак суду не було надано жодних доказів такого розподілу коштів після продажу квартири. Також згідно з договором купівлі-продажу від 29.01.2016 [PERSON] продала 3/8 частки квартири [ADDRESS] за 110\~053,68 грн., однак такий договір було укладено вже після купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS] . Таким чином відповідачем не подано до суду належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦК України, на підтвердження доводів щодо набуття спірної квартири за її особисті грошові кошти. Сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя (відповідача) не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Отже, відповідач не спростувала закріплену в ст.ст. 60,70 СК України презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і не довела, що вона придбала спірну квартиру лише за власні особисті кошти. Таким чином суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а саме слід визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за сторонами право власності на 1/2 частину вказаної квартири кожному. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Внаслідок наведеного, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 992,40 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved