Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

У червні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що він помилково перерахував на належний відповідачу [PERSON] поточний рахунок грошові кошти у загальному в розмірі 22\~000 грн. трьома траншами: 23.03.2022 року на суму 15\~000 грн., 16.04.2022 року 5\~000 грн. та 21.04.2022 року 2\~000 грн. Кошти були перераховані шляхом грошового переказу з власного карткового рахунку через додаток «Приват24». Позивач посилається на те, що між сторонами немає ділових чи договірних відносин, а отже відповідач безпідставно набув грошові кошти і зобов`язаний їх повернути відповідно до положень статей 1212, 1213 ЦК України. 09.06.2022 року позивач звернувся до відповідача із претензією повернути вказані кошти, однак вказана вимога залишилась без задоволення. Таким чином, позивач змушений звернутись до суду та просити стягнути із відповідача на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 22\~000 грн., судові витрати по справі та витрати на правову допомогу у розмірі 4\~400 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2022 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Заочним рішенням\~Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська від\~11\~жовтня 2022\~року позовні\~вимоги [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~безпідставно набутих\~коштів було\~задоволено,\~стягнуто з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~безпідставно отримані\~грошові кошти\~у розмірі\~22\~000\~гривень 00\~копійок та вирішено питання розподілу судових витрат. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.02.2023 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів було задоволено, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2022 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів було скасовано, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що відповідачем у квітні 2022 року були надані позивачу послуги з організації ремонту автомобіля «Audi A4», що можуть підтвердити свідки, а тому до вказаних правовідносин неможливо застосувати норми ст. 1212 ЦК України. Окрім того, позивач був обізнаний про зроблені ним перерахування 23.03.2022 року, оскільки у квитанції зазначено ПІБ отримувача та номер його банківського рахунку, проте позивач 16.04.2022 року знову здійснив переказ у сумі 5 000 грн. на ті ж самі банківські реквізити, і 21.04.2022 року повторно перерахував на той же банківський рахунок 2 000 грн. Так, на переконання відповідача, перерахування позивачем протягом тривалого часу, а саме з березня 2022 року по квітень 2022 року трьома різними платежами значної суми грошових коштів, не можна вважати безпідставним та помилковим. Таким чином, на думку [PERSON] , відповідач набув грошові кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, а тому грошові кошти у розмірі 22 000 грн. не можуть вважатися безпідставно отриманими. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Скачков Р.В. надали пояснення, аналогічні заявленим вимогам. В подальшому представник позивача адвокат Скачков Р.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] надав пояснення, аналогічні викладеному у відзиві на позов, позовні вимоги не визнав, щодо отримання зазначених коштів не заперечував, однак вказав, що вони були перераховані за організацію ремонту автомобіля позивача, у задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. Також пояснив, що не є приватним підприємцем з ремонту автомобілів. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що бачив, як позивач передавав автомобіль «Ауді» та ключі від нього відповідачу, щодо домовленостей між сторонами стосовно сплати коштів за надані послуги зазначив, що таких подробиць не знає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] через додаток «Приват24» помилково перерахував на належний відповідачу [PERSON] поточний рахунок грошові кошти з власного карткового рахунку у загальному в розмірі 22 000 грн. трьома траншами: 23.03.2022 року у розмірі 15 000 грн., 16.04.2022 року у розмірі 5 000 грн. та 21.04.2022 року у розмірі 2\~000 грн. (а.с. 6-8). 09.06.2022 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення коштів у семиденний строк (а.с. 9), проте вказана вимога залишилися без відповіді. Із відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 24.01.2023 року, яку було надано на адвокатський запит представника позивача, вбачається, що згідно Єдиного Державного реєстру транспортних засобів та наявних баз станом на 21.01.2023 року автомобіль «Audi А4», 2009 року випуску, білого кольору за громадянином [PERSON] не був зареєстрований. Надаючи правову оцінку фактичним відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Загальні підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям чи збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 року у справі № 154/948/16. Положеннями ч. 1 ст.\~1212\~ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналіз статті 1212\~ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 910/1238/17 зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. До предмету доказування у цій справі входить встановлення наступних обставин: чи набув відповідне майно відповідач за рахунок позивача; чи є для цього підстави. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Положеннями п. 2.35 постанови Національного банку України № 22 від 21 січня 2004 року «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» встановлено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначеній строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається зі змісту ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу, що відповідач у відзиві посилався на те, що зазначені кошти були перераховані йому позивачем на правовій підставі, а саме за організацію та ремонт автомобіля позивача марки «Audi A4», однак не надав суду належних та допустимих доказів, як то копії договорів, рахунків, актів виконаних робіт, розписок, чеків та ін., які б свідчили про набуття вказаних грошових коштів на правовій підставі, передбаченій законом або угодою. Таким чином, посилання відповідача на те, що зазначені кошти були сплачені позивачем на рахунок відповідача за надання позивачу послуг з організації ремонту автомобіля «Audi A4» не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, відповідними доказами підтверджені не були. Отже, вказане свідчить, що відповідач [PERSON] збагатився, тобто набув зазначені грошові кошти за рахунок позивача поза правовою підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми 1212 ЦК України, викладених у постанові від 16.01.2019 року в справі № 753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Положеннями ст.\~263\~ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи надані по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, оскільки відповідачем не доведено набуття зазначених коштів на правовій підставі, до цього часу безпідставно отримані ним грошові кошти позивачу повернуті не були, доказів перерахування позивачу вказаних коштів матеріали справи не містять, а тому суд доходить висновку, що вимоги позивача в силу ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є законними, обґрунтованими та доведеними, а отже такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки за встановлених судом обставин порушуються права позивача, як власника грошових коштів безпідставно набутих відповідачем. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4 400,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: договір № 30/05/22 від 30.05.2022 року про надання правової допомоги (а.с. 11-13), акт наданих послуг від 30.05.2022 року (а.с. 14) та копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 30.05.2022 року на суму 4 400,00 грн. (а.с. 12 оберт). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання правової допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги при розгляді справи в суді у розмірі 4 400,00 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, із відповідача на користь позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 992,40 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved