Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому прохає визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] на частку в праві спільної власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,00 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м. Заявлені вимоги мотивує тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993 він та його двоюрідна баба [PERSON] є співвласниками однокімнатної квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, за життя склавши заповіт яким заповіла все своє майно онукові [PERSON] і після її смерті відкрилась спадщина на належну їй частку зазначеної вище квартири. Спадщину після [PERSON] прийняв позивач, подавши 02.07.2013 приватному нотаріусу Полтавського міського нотаріального округу Буленко М.М. заяву про прийняття спадщини та за його заявою була заведена спадкова справа. Однак, постановою нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкодавець заповіла своє майно [PERSON] як своєму онукові, проте він приходиться померлій не онуком, а внучатим племінником, документи про що не зберіглися. Спадкодавець власних дітей і чоловіка не мала, все своє життя була членом родини позивача і сприймала його як онука та називала [PERSON] своїм онуком. У зв`язку із неможливістю реалізувати свої спадкові права у інший спосіб, позивач звернувся до суду із цим позовом. Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 21.09.2022, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження. Одночасно ухвалою суду від 21.09.2022 за клопотанням позивача витребувано від приватного нотаріуса матеріали спадкової справи. 18.10.2022 відповідачем подано відзив, в якому представник Полтавської міської ради прохав відмовити у задоволенні позову [PERSON] повністю. Мотивуючи заперечення проти позову відповідачем стверджено про не порушення Полтавською міською радою прав позивача, в тому числі на спадкування після смерті [PERSON] . Звернуто увагу на те, що визнання судом права власності на майно в порядку спадкування, допускається виключно тоді, коли захистити це право в нотаріальному порядку неможливо, а позивачем не надано доказів існування перешкод для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку шляхом встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту недійсним. 07.11.2022 представником позивача подано відповідь на відзив, в якій [PERSON] прохає задовольнити заявлені позовні вимоги та врахувати, що позивач є внучатим племінником спадкодавця, а не її онуком і встановлення факту родинних відносин між ними не призведе до ефективного захисту прав [PERSON] . У свою чергу ст. 1257 ЦК України передбачений вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, і з урахуванням фактичних обставин справи такі підстави відсутні. Понесені у справі судові витрати прохав залишити за позивачем. Підготовче провадження у справі закрито за ухвалою суду від 02.03.2022 з призначенням справи до судового розгляду по суті. 22.05.2023 на адресу суду надійшли витребувані за клопотанням позивача матеріали спадкової справи, заведеної 02.07.2013 до майна [PERSON] . Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, позивач та представники сторін в судове засідання не прибули. Від представника позивача надійшло письмове клопотання з проханням справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача, в якому представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку із не прибуття в судове засідання всіх учасників справи. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов наступних висновків. Так, як убачається з матеріалів справи, позивачем є [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Варварівка Карлівського району Полтавської області, зареєстрованим місцем проживання якого з 10.01.1992 по 25.11.2005 значиться [ADDRESS] , а з 23.12.2005 [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31.03.1993, виданого відділом приватизації житла ОП «Полтавтрансбуд», квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності у зв`язку з приватизацією житла. [INFO] у м. Полтаві у віці 89 років померла [PERSON] , про що Центральним відділом ДРАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області складено актовий запис про смерть за №166 від 28.01.2013, що підтверджується копією відповідного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно з заповітом, посвідченим 15.10.1993 державним нотаріусом Корневим В.В., на випадок своєї смерті [PERSON] заповіла все належне їй майно у власність онукові [PERSON] . Згідно із витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі за №34399977 від 02.07.2013 та наданими копіями матеріалів спадкової справи, після смерті [PERSON] позивач 02.07.2013 звернувся до приватного нотаріуса Буленко М.М. із заявою про прийняття спадщини. В подальшому постановою приватного нотаріуса Ярового О.Ю. від 03.12.2021 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , позивачу було відмовлено. За змістом вказаної постанови, [PERSON] надано заповіт складений [PERSON] , яким остання заповіла своє майно онукові, однак документів, які б підтверджували факт перебування останнього у родинних відносинах з померлою, заявником надано не було. Пред`являючи позов, [PERSON] ствердив, що померла [PERSON] власних дітей, чоловіка не мала, все життя проживала у родині позивача, будучи зареєстрованою з ним за однією адресою певний період, позивач разом із дружиною здійснювали догляд за [PERSON] , похованням останньої займався позивач. Все своє життя [PERSON] сприймала його як онука та називала [PERSON] своїм онуком, тому так і вказала у заповіті, однак він приходиться померлій внучатим племінником, документи про що не збереглися. За змістом наданої представником позивача відповіді на відзив, встановлення факту родинних відносин між померлою та позивачем як бабою та онуком не є можливим, оскільки останній таким не являється. Крім того, встановлення такого факту не зможе ефективно захистити права позивача та не надасть можливість реалізувати його спадкові права. Досліджені матеріали спадкової справи не містять відомостей про наявність інших спадкоємців померлої чи відомостей про інші заповіти. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності\~до ст.4\~ЦПК України,\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Зміст зазначених у ст.4 ЦПК України підстав для захисту відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав має проявлятись в активних діях відповідача, невизнання цивільного права, у свою чергу, полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб`єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права, оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як встановлено судом, єдиним спадкоємцем, який заявив про прийняття спадщини після померлої [PERSON] є позивач, який проживав разом із нею, займався її доглядом та похованням, останні є співвласниками квартири, що входить до спадкової маси, саме за заявою позивача було відкрито спадкову справу. Відомостей про посвідчення від імені [PERSON] інших заповітів чи спадкових договорів, приєднані до спадкової справи матеріали не містять. Таким чином, складаючи заповіт, померла заповіла своє майно саме позивачу, чітко вказавши його прізвище, ім`я та по батькові у заповіті. Звернувшись до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, а від так [PERSON] звернувся до суду з метою захисту свого спадкового права. Згідно із ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 ст.368 ЦК України). Відповідно до\~ч.1,ч.2\~ст.370\~ЦК України,\~співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п.5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 за №20, частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Зі змісту\~ст. 357 ЦК\~вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Водночас, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до\~ст.1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1226 ЦК України\~частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті\~1220,\~1222,\~1270 ЦК України). При цьому для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом\~ст. 392 ЦК України\~право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється\~або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до ч.1 ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч.4 ст.25 ЦК України. За таких обставин, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень\~статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець має право захистити свої права шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналізуючи викладене, виходячи з фактичних обставин справи та норм законодавства, що регулюють виниклі правовідносини, суд враховує, що у зв`язку зі смертю одного з співвласників частка у спільній сумісній власності якого не визначена, спадкоємець позбавлений можливості реалізувати своє право на спадщину та позбавлений можливості вирішити питання щодо розподілу часток у позасудовому порядку. За таких обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що спрямовані на реальний захист прав та інтересів спадкоємця при оформленні своїх спадкових прав, так як інший правовий механізм оформлення таких прав у нього відсутній, а від так відповідно до ст.16\~ЦК України цивільне право останнього підлягає захисту в судовому порядку.

Outcome: approved