Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача такий. 30 листопада 2021 року заступник керівника Березівської окружної прокуратури Одеської області Котормус С.П. (далі - також прокурор) в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - також позивач) подав до суду позовну заяву до Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області (далі - також відповідач 1, Коноплянська сільська рада), [PERSON] (далі - також відповідач 2) про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності на земельну ділянку, в якій просив: - визнати незаконним та скасувати рішення відповідача 1 від 30 січня 2020 року № 1015-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу в власність відповідачу 2 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (за межами населеного пункту)» (далі - також Рішення № 1015-VII); - скасувати рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг при Іванівській районній державній адміністрації Одеської області Маршук Тетяни Анатоліївни (далі - також державний реєстратор) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 лютого 2020 року, індексний номер 51374822 (далі - також Рішення), на підставі якого за відповідачем 2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 5121882000:01:002:0433 (далі - також Земельна ділянка); - припинити право приватної власності відповідача 2 на Земельну ділянку; - стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 6810 гривень (далі - також позовна заява, справа). Прокурор у позовній заяві зазначає таке: Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області наказом від 26 вересня 2018 року №15-6156/13-18-СГ передана відповідачу 1 в комунальну власність земельна ділянка з кадастровим номером 5121882000:01:002:0488, загальною площею 32,3738 га, з цільовим призначенням: 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам), зі встановленими обмеженнями - землі, що відносяться до земель водоохоронної зони та охоронної зони навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи (далі - також Земельна ділянка 1); рішенням відповідача 1 від 28 серпня 2019 року №580-VII наданий дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу Земельної ділянки 1 на шістнадцять окремих ділянок по 2 га та одну ділянку площею - 0,3738 га (далі також Рішення №580-VII); рішенням відповідача 1 від 03 грудня 2019 року №696-VII наданий дозвіл відповідачу 2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки (далі - також Рішення № 696-VII); Рішенням № 1015-VII затверджений проект землеустрою та передано у власність відповідачу 2 Земельну ділянку; 26 лютого 2020 року Рішенням державного реєстратора зареєстроване право приватної власності відповідача 2 на Земельну ділянку; відповідач 1 здійснив розпорядження Земельною ділянкою з порушенням, оскільки вона відноситься до земель водного фонду, а саме прибережної захисної смуги річки Великий Куяльник; річка Великий Куяльник є головною притокою Куяльницького лиману, та розташована в межах Подільського та Березівського районів Одеської області (площа водозабору - 1860 км?, довжина річки - 170 км); крутизна схилу лівого берегу річки Великий Куяльник перевищує три градуси, тому річка відноситься до малих річок та з урахуванням подвоєння, ширина прибережної захисної смуги складає 50 метрів; Земельна ділянка, яка розташована між селами Конопляне та Козлове Березівського району Одеської області, частково розташована в межах прибережної захисної смуги річки Великий Куяльник; відстань від межі Земельної ділянки до урізу води уздовж суміжного з ним лівого берега річник Великий Куяльник становить: мінімальна відстань визначена від середини русла річки - 29 метрів, мінімальна відстань визначена від лівого берега річки - 23 метри, середня відстань визначена від середини русла річки - 30 метрів; середня відстань визначена від лівого берега річки - 24 метри, максимальна відстань визначена від середини русла річки - 32 метри, максимальна відстань визначена від лівого берега річки - 26 метрів; наявність водоохоронної зони, підтверджується актом перенесення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки її розміри встановлені законом; відповідач 1 передав Земельну ділянку у власність відповідача 2 за рахунок земель водного фонду (а.с. 2-30). 24 січня 2022 року голова Коноплянської сільської ради Волошин О.А. (далі - також представник відповідача 1) подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає таке: на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 15 березня 2018 року № 45 «Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності між Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру й Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» укладений договір на проведення заходу з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності від 16 березня 2018 року №24-Г (далі - також Договір); на підставі Договору розроблена технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Іванівського району Одеської області, яка пройшла державну експертизу землевпорядної документації та затверджена наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області; відповідно до технічного завдання на здійснення заходу з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності Земельна ділянка 1, віднесена до сільськогосподарських земель, склад угідь - рілля; прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов`язкового виконання вимог передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України; прокурор помилково ототожнює прибережну захисну смугу з землями сільськогосподарського призначення, які входять в водоохоронну зону; прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою; рішенням Іванівської районної ради Іванівського району Одеської області від 20 листопада 2014 року №458-VI (далі - також Рішення № 458-VI) затверджений проект землеустрою зі встановлення водоохоронної зони і прибережної захисної смуги вздовж річки Великий Куяльник на території Іванівського району Одеської області (далі - також Проект землеустрою); на підставі Проекту землеустрою внесені дані до Державного земельного кадастру та до національної кадастрової системи стосовно водоохоронної зони і ширини прибережної захисної смуги вздовж річки Великий Куяльник на території Іванівського району Одеської області; Проект землеустрою визначив прибережну захисну смугу шириною 25 метрів (а.с. 132-138). 18 жовтня 2022 року представники позивача подали до суду письмові пояснення та додаткові пояснення, в яких зазначили таке: висновком Відділу Держгеокадастру в Іванівському районі Одеської області від 18 грудня 2019 року №14835/82-19 про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погоджено проект землеустрою щодо відведення Земельної ділянки відповідачу 2; відповідно до наявних в Державному земельному кадастрі відомостей Земельна ділянка не входить в межі прибережної захисної смуги вздовж річки Великий Куяльник; наявні обмеження у використанні Земельної ділянки - водоохоронна зона 0,2000 га. Відповідач 2 не подав до суду відзив на позовну заяву. Прокурор, позивач не подали до суду відповідь на відзив. 2. Суд, щодо неявки в судове засідання сторін, зазначає таке. Представник позивача до судового засідання не з`явився, подала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи без її участі. Відповідач 2 до судових засідань не з`являвся, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача, відповідача 2, що не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи та подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. 3. Учасники судового провадження висловили таке. Прокурор Столяренко Вікторія Миколаївна (далі - також прокурор 1) у судовому засіданні підтвердила обставини зазначені у позовній заяві, просила її задовольнити, та зазначила, що клопотань про проведення судової земельно-технічної експертизи для визначення крутизни схилу річки заявляти не бажає, пославшись на можливість розгляду справу за наявними доказами. Представник відповідача 1 у судовому засіданні підтвердив обставини зазначені у відповіді на відзив, просив відмовити в задоволенні позовної заяви, та протягом розгляду справи, зокрема й за пропозицією суду не одноразово зазначав, що клопотань про проведення судової земельно-технічної експертизи для визначення крутизни схилу річки заявляти не бажає, пославшись на можливість розгляду справу за наявними доказами. 4. Процесуальні рішення та дії у справі такі. Суддя Іванівського\~районного суду\~Одеської області ухвалою від 16 грудня 2021 року відкрив провадження\~у справі\~в порядку\~загального позовного\~провадження, й визначив дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання для розгляду справи (том 1, а.с. 115-117). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 17 січня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через відсутність відомостей про належне повідомлення відповідача 2 (том 1, а.с. 123-124). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 24 січня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через відсутність відомостей про належне повідомлення відповідача 2 (том 1, а.с. 226). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 07 лютого 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, продовжив підготовче судове засідання та відклав розгляд справи, через відсутність відомостей про належне повідомлення відповідача 2 (том 2, а.с. 88-89). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 09 березня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через неявку учасників справи повідомлених належним чином про час, дату та місце розгляду справи (том 2, а.с. 95). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 23 березня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через неявку відповідачів 1, 2 повідомлених належним чином про час, дату та місце розгляду справи (том 2, а.с. 96). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 20 квітня 2022 року закрив підготовче провадження, а справу призначив до судового розгляду по суті (том 2, а.с.103-106). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 12 травня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через неявку відповідачів 1, 2 не повідомлених належним чином про час, дату та місце розгляду справи (том 2, а.с. 110). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 16 травня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через неявку відповідачів 1, 2 не повідомлених належним чином про час, дату та місце розгляду справи (том 2, а.с. 115). Іванівський районний\~суд Одеської\~області ухвалою\~від 08 червня 2022 року постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, за клопотанням прокурора 1 про надання часу для ознайомлення зі справою (том 2, а.с. 124). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 04 липня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи та визнав явку відповідачів 1, 2 обов`язковою (том 2, а.с. 127-128). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 13 липня 2022 року постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відклав та визнав явку позивача до суду обов`язковою (том 2, а.с. 132-133). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 07 вересня 2022 року постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відклав та визнав явку позивача до суду обов`язковою (том 2, а.с. 140-141). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 26 вересня 2022 року постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відклав та визнав явку позивача та відповідача 2 до суду обов`язковою (том 2, а.с. 146). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 19 жовтня 2022 року постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, представнику відповідача 1 наданий час для ознайомленні з письмовими поясненнями та додатковими пояснення представників позивача (том 2, а.с. 181-182). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 02 листопада 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через неявку учасників справи повідомлених належним чином про час, дату та місце розгляду справи (том 2, а.с. 196). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 21 листопада 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відклав розгляд справи, через відсутність електроенергії (том 2, а.с. 190). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 05 грудня 2022 року зупинив провадження по справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22) (том 2, а.с. 197-199). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 17 квітня 2023 року поновив провадження у справі та призначив судове засідання на 12 годину 00 хвилин 08 травня 2023 року (том 2, а.с. 227-228). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 08 травня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відклав та визнав явку позивача та відповідача 2 до суду обов`язковою (том 2, а.с. 235-236). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 25 травня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за клопотанням представника відповідача 1 розгляд справи відклав та надав йому час для підготовки клопотання про призначення експертизи (том 2, а.с. 242-243). Іванівський районний суд Одеської області ухвалою від 01 червня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, за клопотанням представника відповідача 1 розгляд справи відклав та надав йому час для подачі доказів за клопотанням (том 3, а.с. 1-2). 5. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин такі. Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області наказом від 26 вересня 2018 року №15-6156/13-18-СГ Земельна ділянка 1 передана в комунальну власність відповідача 1 (том 1, а.с. 86). Акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної в комунальну власність від 27 вересня 2018 року свідчить, що начальник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області передав із державної власності, а голова Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області прийняв в комунальну власність Земельну ділянку 1 відповідно до додатку (том 1, а.с. 87, 88). 26 листопада 2019 року відповідач 2 подав відповідачу 1 заяву, в якій просив виділити йому земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства на території Коноплянської сільської ради Іванівського району Одеської області (том 1, а.с. 37). Рішенням № 580-VII наданий дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу Земельної ділянки 1 (том 1, а.с. 90). Рішенням № 696-VII наданий дозвіл відповідачу 2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки (том 1, а.с. 36). Рішенням № 1015-VII затверджений проект землеустрою щодо відведення та передачі безоплатно у власність відповідача 2 Земельної ділянки, а також зобов`язано відповідача 2 подати проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у відділ в Іванівському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та зареєструвати речове право на нерухоме майно (том 1, а.с. 89). Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна свідчить, що відповідачу 2 на підставі Рішення 1015-VII належить Земельна ділянка (том 1, а.с.92-93). Рішенням № 458-VI затверджений Проект землеустрою зі встановлення водоохоронної зони і прибережної захисної смуги вздовж річки Великий Куяльник на території Іванівського району Одеської області, загальною площею 10687,3634 га, зокрема: прибережна захисна смуга, в складі водоохоронної зони 275,0407 га (том 1, а.с. 140). Проектом землеустрою щодо відведення Земельної ділянки відповідачу 2, встановлена наявність обмежень на земельній ділянці - 05.01 водоохоронна зона (том 1, а.с. 32-63). Враховуючи рельєф місцевості (річка протікає по рівнинній території зі стрімкістю схилів 0-1 градус) вздовж річки Великий Куяльник на території Іванівського району встановлюється прибережна захисна смуга шириною 25 метрів від урізу води (Розділ 3 Проекту землеустрою, том 2, а.с. 31). В межах сіл Богунове, Шерове та Конопляне Коноплянської сільської ради і села Прохорове Бузинівської сільської ради включено заплаву річки Великий Куяльник. У заплавах або на обривистих берегах зовнішня межа прибережної захисної приймається не ближче ніж 50 метрів від бровки корінного берегу в напрямку до вододілу. Зовнішня межа прибережної захисної смуги на цій території проектувалася більше 50 метрів від бровки корінного берегу в напрямку до вододілу і в селі Богунове, Шерове та Конопляне Коноплянської сільської ради проходить по межі житлової забудови, контурів угідь та шляхів (Розділ 3 Проекту землеустрою, том 2, а.с. 34). Інформація з листа Одеського державного екологічного університету від 15 червня 2021 року №02/425 свідчить, що: крутизна схилів лівого берегу річки Великий Куяльник на відрізках, суміжних з межами земельної ділянки перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги вздовж лівого берегу річки на цих відрізках має становити не менше 50 метрів; Земельна ділянка знаходиться частково в межах прибережної захисної смуги річки Великий Куяльник (далі - також Лист від 15 червня 2021 року, том 1, а.с. 63-65). 6. Норми права, які застосував суд в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин такі. 6.1. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (частина 1 статті 13 Конституції України). Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (частина 1 статті 14 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України). 6.2. Способами захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, далі - також ЦК). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини 2 статті 16 ЦК). Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина 2 статті 21 ЦК). Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи (частина 1 статті 178 ЦК). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 ЦК). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 391 ЦК). Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина 1 статті 393 ЦК). 6.3. Земля\~є основним\~національним багатством,\~що перебуває\~під особливою\~охороною держави. Право\~власності на\~землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина 1, 2, 3 статті 1 Земельного кодексу України, далі - також ЗК). Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї) (частина 1, 2, 3 статті 2 ЗК). Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (частина 1 статті 3 ЗК). До повноважень\~сільських,\~селищних,\~міських рад\~у галузі\~земельних відносин\~на території\~сіл,\~селищ,\~міст належить: розпорядження\~землями територіальних\~громад; передача\~земельних ділянок\~комунальної власності\~у власність\~громадян та\~юридичних осіб\~відповідно до\~цього Кодексу; надання\~земельних ділянок\~у користування\~із земель\~комунальної власності\~відповідно до\~цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; (пункти «а», «б», «в», «г», частини 1 статті 12 ЗК). До земель\~водного фонду\~належать землі,\~зайняті: прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами (пункт б, частини 1 статті 58 ЗК). Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (частина 1 статті 59 ЗК). Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги (частина 1 статті 60 ЗК). Прибережні захисні\~смуги встановлюються\~по берегах\~річок та\~навколо водойм\~уздовж урізу\~води (у\~меженний період)\~шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів (пункт «а» частини 2 статті 60 ЗК). Право власності\~на землю\~-\~це право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися земельними\~ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина 1, 2 статті 78 ЗК). Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом (частина 2 статті 84 ЗК). До земель\~державної власності,\~які не\~можуть передаватись\~у приватну\~власність,\~належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «д» частини 4 статті 84 ЗК). Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом (частина 2 статті 90 ЗК). Громадяни та\~юридичні особи\~набувають права\~власності та\~права користування\~земельними ділянками\~із земель\~державної або\~комунальної власності\~за рішенням\~органів виконавчої\~влади або\~органів місцевого\~самоврядування в\~межах їх\~повноважень,\~визначених цим\~Кодексом або\~за результатами\~аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою\~статті 128 цього Кодексу . Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 1, 2 статті 116 ЗК). Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього\~Кодексу.\~У разі\~якщо земельна\~ділянка державної\~власності розташована\~за межами\~населених пунктів\~і не\~входить до\~складу певного\~району,\~заява подається\~до Ради\~міністрів Автономної\~Республіки Крим (частина 1 статті 118 ЗК). Підставами припинення\~права власності\~на земельну\~ділянку є: добровільна\~відмова власника\~від права\~на земельну\~ділянку; смерть\~власника земельної\~ділянки за\~відсутності спадкоємця; відчуження\~земельної ділянки\~за рішенням\~власника; звернення\~стягнення на\~земельну ділянку\~на вимогу\~кредитора; відчуження\~земельної ділянки\~з мотивів\~суспільної необхідності\~та для\~суспільних потреб; конфіскація\~за рішенням\~суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (частина 1 статті 140 ЗК). Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова\~від права\~користування земельною\~ділянкою; вилучення\~земельної ділянки\~у випадках,\~передбачених цим\~Кодексом; припинення\~діяльності релігійних\~організацій,\~державних чи\~комунальних підприємств,\~установ та\~організацій; використання\~земельної ділянки\~способами,\~які суперечать\~екологічним вимогам; використання\~земельної ділянки\~не за\~цільовим призначенням; систематична\~несплата земельного\~податку або\~орендної плати; набуття\~іншою особою\~права власності\~на жилий\~будинок,\~будівлю або\~споруду,\~які розташовані\~на земельній\~ділянці; використання\~земельної ділянки\~у спосіб,\~що суперечить\~вимогам охорони\~культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії (частина 1статті 141 ЗК). Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: використання земельної\~ділянки не\~за цільовим\~призначенням;\~ неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження\~земельної ділянки\~з мотивів\~суспільної необхідності; примусового\~звернення стягнень\~на земельну\~ділянку по\~зобов`язаннях\~власника цієї\~земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (частина 1 статті 143 ЗК). Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (пункт «г» частини 3 статті 152 ЗК). 6.4. У цьому Кодексі вживаються такі терміни : водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт) (частина 1 статті 1 Водного кодексу України, далі - також ВК). Усі води\~(водні\~об`єкти)\~на території\~України становлять\~її водний\~фонд. До\~водного фонду\~України належать: поверхневі\~води: природні\~водойми (озера); водотоки\~(річки,\~струмки); штучні\~водойми (водосховища,\~ставки)\~і канали,\~крім каналів\~на зрошувальних\~і осушувальних\~системах; інші\~водні об`єкти; підземні\~води та\~джерела; внутрішні морські води та територіальне море (частина 1, 2 статті 3 ВК). Залежно від\~водозбірної площі\~басейну річки\~поділяються на\~великі,\~середні та\~малі. До малих належать річки з площею водозбору до 2 тис. квадратних кілометрів (частина 1, 4 статті 79 ВК). З метою\~охорони водності\~малих річок\~забороняється: змінювати\~рельєф басейну\~річки; руйнувати\~русла пересихаючих\~річок,\~струмки та\~водотоки; випрямляти\~русла річок\~та поглиблювати\~їх дно\~нижче природного\~рівня або\~перекривати їх\~без улаштування\~водостоків,\~перепусків чи\~акведуків; зменшувати\~природний рослинний\~покрив і\~лісистість басейну\~річки; розорювати\~заплавні землі\~та застосовувати\~на них\~засоби хімізації; проводити\~осушувальні меліоративні\~роботи на\~заболочених ділянках\~та урочищах\~у верхів`ях\~річок; надавати\~земельні ділянки\~у заплавах\~річок під\~будь-яке\~будівництво (крім\~гідротехнічних,\~гідрометричних та\~лінійних споруд),\~а також\~для садівництва\~та городництва; здійснювати інші роботи, що можуть негативно впливати чи впливають на водність річки і якість води в ній (частина 1 статті 80 ВК). Прибережні захисні\~смуги встановлюються\~по берегах\~річок та\~навколо водойм\~уздовж урізу\~води (у\~меженний період)\~шириною для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів (частина 2 статті 88 ВК). Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється (частина 3 статті 88 ВК). 6.5. Основними\~принципами охорони\~навколишнього природного\~середовища є: пріоритетність\~вимог екологічної\~безпеки,\~обов`язковість\~додержання екологічних\~нормативів та\~лімітів використання\~природних ресурсів\~при здійсненні\~господарської,\~управлінської та\~іншої діяльності; гарантування\~екологічно безпечного\~середовища для\~життя і\~здоров`я\~людей; обов`язковість\~оцінки впливу\~на довкілля; компенсація шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища (пункти «а», «б», «є», «і» частини 1 статті 3 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища»). Державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси (частина 1 статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища»). Екологічна безпека\~є такий\~стан навколишнього\~природного середовища,\~при якому\~забезпечується попередження\~погіршення екологічної\~обстановки та\~виникнення небезпеки\~для здоров`я\~людей (частина 1\~статті 50 Закону України «Про охорону навколишнього природнього середовища»). 6.6. Проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом (стаття 1 Закону України «Про землеустрій»). Землеустрій проводиться\~в обов`язковому\~порядку на\~землях усіх\~категорій незалежно\~від форми\~власності в\~разі: розробки\~документації із\~землеустрою щодо\~організації раціонального\~використання та\~охорони земель; встановлення та зміни меж об`єктів землеустрою; встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути) (пункт «а», «б», «г» частини 1 статті 20 Закону України «Про землеустрій»). Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок . Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом\~України (частина 1, 2 статті 50 Закону України «Про землеустрій»). 6.7. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування»). Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування»). 6.8. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав (частина 13 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (частина 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними (абзац третій\~частини 3\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в чинній, поточній редакції). 6.9. Цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них (пункт 1 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року №486, далі - також Порядок). У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу\~України (пункт 4 Порядку). Розміри і\~межі водоохоронних\~зон визначаються\~проектом на\~основі нормативно-технічної\~документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінекоенерго, Держводагентством та територіальними органами Держгеокадастру, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад (пункт 5 Порядку). 6.10. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина 4 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України, далі - також ЦПК). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи частина 1 статті 76 ЦПК). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК). Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 1, 5, 6 статті 81 ЦПК). 7. Мотиви з яких виходив суд. 7.1. Суд зазначає, що відповідало до статті 1311 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя. Суд зауважує, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави». Суд зазначає, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону. Суд констатує, що прокурор звертаючись до суду з позовною заявою: обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні земель водного фонду, які не можна передавати у власність громадян; врахував суспільний інтерес щодо необхідності повернення земельної ділянки територіальній громаді, який спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у власність фізичним особам. Тобто, дії прокурора щодо повернення спірної земельної ділянки на користь територіальної громади, яка вибула з її власності, відповідають легітимній меті. Тому, прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави та надав докази, того що позивач, як уповноважений державою орган не здійснював відповідні функції у спірних правовідносинах, тим самим прокурор виконав вимоги статті 56 ЦПК. 7.2. Системний аналіз норм з відповідної сфери, зазначених у пункті 6 мотивувальної частини цього рішення, свідчить, що прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойми, на якій встановлено особливий режим. Законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК та статтями 1, 88-90 ВК. Надання в приватну власність земельних ділянок, які знаходяться в прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК, суперечить нормам статей 83, 84 ЗК. Фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначаються нормами закону, а проект землеустрою є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Тож, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Оскільки, з метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду заборонено, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби. Суд зазначає, що землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Також, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. Відтак, прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. Тому, передача земель водного фонду у приватну власність в цілях ведення особистого селянського господарства заборонена. Суд наголошує, що Проектом землеустрою визначена прибережна захисна смуга в селі Конопляне, Коноплянської сільської ради, Березівського (раніше Іванівського) району Одеської області не ближче ніж 50 метрів від бровки корінного берегу в напрямку до вододілу. Так само, в Листі від 15 червня 2021 року зазначається, що крутизна схилів лівого берегу річки Великий Куяльник в районі розташування Земельної ділянки перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги вздовж лівого берегу становить більше 3 градусів, а тому лінія прибережної захисної смуги повинна становити не менше 50 метрів. Отже, суд констатує, що Земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги, яка виділена й відведена у приватну власність відповідача 2 частково за рахунок земель водного фонду, з порушенням вимог земельного, водного законодавства, тому наявні правові підстави для визнання Рішення № 1015-VII незаконним. Суд не враховує твердження представника відповідача 1, який посилається, що Земельна ділянка за проектом землеустрою не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, оскільки приписами законодавства визначена ширина прибережної захисної смуги, і орган місцевого самоврядування зменшити її на свій розсуд не може, адже правомочності відповідача 1 стосуються лише документально - технічного оформлення встановленого розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них. 7.3. Суд зауважує, що прокурор, відповідачі 1, 2 не заявили клопотання щодо призначення по справі судової земельно-технічної експертизи, хоча про реалізацію такого права їм було роз`яснено, та відповідачу 1 протягом розгляду надавався час для підготовки відповідного клопотання, від подання якого він згодом відмовився. Тому, суд розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих сторонами, оскільки будь-яких інших доказів щодо крутизни схилу річки Великий Куяльник в районі розташування Земельної ділянки не надано. У контексті цього, суд зазначає, що приймати та покладати в основу рішення по справі можна лише ті обставини, які були доведені сторонами. За такої умови сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що подає до суду, а витребування, забезпечення самостійно таких доказів судом, без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках, було б порушенням принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. 7.4. Зважаючи на приписи частини 2 статті 21, частини 1 статті 393 ЦК суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Підставами для визнання незаконним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Відповідно, заявлені позовні вимоги щодо скасування рішення державного реєстратора й інші вимоги пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного й того ж майна, тобто спірної Земельної ділянки, та є похідними і залежить від задоволення основної вимоги про визнання незаконним і скасування рішення відповідача 1. 7.5. Суд зазначає, що предметом спору по справі є зокрема й примусове припинення права власності відповідача 2 на Земельну ділянку. Суд зауважує, що порядок припинення права на земельну ділянку регулюється ЗК, який визначає вичерпний перелік підстав як для припинення права власності на земельну ділянку, так і для припинення права користування нею. Підставами припинення права власності на земельну ділянку відповідно до статті 140 ЗК є: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду; не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Також, статтею 141 ЗК визначені підстави припинення права користування земельною ділянкою, а стаття 143 ЗК містить перелік підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку. Тобто, норми ЗК, статті 316, 317 ЦК не містять прямих приписів щодо можливості примусового припинення права власності на земельну ділянку, через визнання незаконним акта (рішення) органу місцевого самоврядування. 7.6. Суд наголошує, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, які реалізуються шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Суд наголошує, що: заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК, ВК є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 ЗК, та статті 88 ВК. Усунення перешкод у здійсненні права розпоряджання спірними земельними ділянками переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірних земельних ділянок, а саме належності їх до земель водного фонду. У спорах стосовно прибережних захисних смуг, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок. Суспільний інтерес у поверненні спірних земельних ділянок територіальній громаді спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передання у власність. Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між правом володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, не погіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству. Затим встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності зацікавлених у набутті у приватну власність спірної земельної ділянки. Відтак, протиправне зайняття такої земельної ділянки водного фонду або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається негаторним позовом, зважаючи на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка належать до водного фонду, набуття приватної власності на неї є неможливим. Очевидно, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому, ані наявність державної реєстрації права власності за відповідачем 2, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння такою ділянкою з порушенням норм ЗК, ВК треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов. У такому разі позовна вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку має розглядатися як негаторний позов. 7.7. Оскільки суд встановив, що відповідач 2 отримав у власність Земельну ділянку, яка містить у своєму складі прибережну захисну смугу річки Великий Куяльник, то, зважаючи на приписи ЗК, ВК, право власності на таку земельну ділянку у нього не може виникнути. Суд зауважує, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Зважаючи на встановлення факту належності Земельної ділянки до земель водного фонду, до спірних правовідносин слід застосувати приписи статті 391 ЦК, частини 2 статті 152 ЗК. Отже, суд вважає, що належним способом захисту буде задоволення вимоги шляхом повернення Земельної ділянки у власність територіальної громади в особі Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, тому відповідача 2 слід зобов`язання повернути Земельну ділянку. 8. Суд застосовує таку практику Верховного суду. Такі висновки, узгоджуються з правовими позиціями викладеними Верховним Судом у постановах від: 15 лютого 2023 року по справі № 372/1859/20; 23 червня 2022 року по справі №357/14272/19; 30 травня 2018 року по справі № 469/1393/16. 9. Суд застосовує таку практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року, зазначив, що правовий режим публічної власності, яка закріплює її призначення як публічне користування з метою служити загальному благу, відповідає цій категорії, політика облаштування території та охорони навколишнього середовища, де переважаюче значення має загальний інтерес, надає державі ширшу свободу розсуду, ніж це має місце при регулюванні виключно цивільних прав. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. ЄСПЛ в рішенні «Проніна проти України» від 18 липня 2007 року, вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. До того ж, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи 10. Висновок суду такий. З огляду на зазначене суд доходить висновку, що позовну заяву належить задовольнити частково. 11. Розподіл між сторонами судових витрат такий. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК). Одеською обласною прокуратурою сплачений судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 6810 гривень, що підтверджується платіжним дорученням №2502 від 09 листопада 2021 року. Суд зазначає, що, при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів, оскільки солідарне відшкодування судових витрат процесуальним законодавством не передбачено. Отже, з кожного відповідача на користь держави в особі Одеської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір у розмірі 3405 (три тисячі чотириста п`ять) гривень (6810 : 2 = 3405).

Outcome: partial