Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

28 лютого 2023 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, згідно з якою позивач просить суд виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2022 року та постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 357/5489/21 за його позовом до [PERSON] про виселення встановлено, що [PERSON] з 24.03.2021 є власником квартири [ADDRESS] на підставі проведених електронних торгів. Також, рішенням Білоцерківському міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2022 року у справі № 357/6781/21 про визнання недійсними електронних торгів встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та його дружини, яка є відповідачем у даній справі. Вказаний позов поданий з іншими вимогами, а саме про виселення відповідачів без надання іншого житла у зв`язку з можливістю їх проживання у квартирі [ADDRESS] . Відповідачі на даний час користуються квартирою позивача [ADDRESS] без жодних правових підстав, не укладаючи договору найму, чим створюють позивачу перешкоди в користуванні його власністю. [PERSON] має право на користування 1\\2 частиною трикімнатної квартири [ADDRESS] . Її син [PERSON] також має право на користування вказаним житлом. Відповідачі після виселення будуть забезпечені житловою площею в розмірі 9,925 кв.м. на особу, а відтак, не можуть бути визнані особами, що потребують поліпшення житлових умов. Відповідачі отримали споживчий кредит, який використали для власних потреб та не бажають встановлювати договірні відносини стосовно користування квартирою [ADDRESS] , то буде справедливим їх обмеження у користуванні власністю позивача, встановивши можливість їх вселення у квартиру [ADDRESS] Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2023 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 27 березня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 25 квітня 2023 року. 24 квітня 2023 року на адресу суду від представника відповідача 1 адвоката Федоренка В.С. надійшло клопотання про відкладення судового засідання через його участь в іншому судовому процесі. Вказане клопотання судом задоволено та відкладено підготовче засідання у справі на 22 травня 2023 року. 24 квітня 2023 року на адресу суду від представника відповідача 1 адвоката Федоренка В.С. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просить суд відмовити в задоволенні позову. Відзив обґрунтовано тим, що позивач перекладає свій обов`язок по забезпеченню відповідачів житлом на колишнього чоловіка [PERSON] [PERSON] . Позивачем не запропоновано та не надано іншого постійного житла відповідачам, не зазначено його адресу. Придбавши спірну квартиру на електронних торгах, [PERSON] , як набувач, мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну квартиру у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, та мав можливість перевірити хто зареєстрований, проживає та користується спірною квартирою. Ухвалою суду від 25 квітня 2023 року задоволено клопотання позивача та витребувано інформацію про осіб, які мають зареєстроване місце проживання у квартирі за адресою: [ADDRESS] . 03 травня 2023 року на адресу суду з управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради надійшла відповідь на ухвалу суду від 25 квітня 2023 року про реєстрацію осіб за адресою: [ADDRESS] . 10 травня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову. Вказана заява обґрунтована тим, що відповідачі не сплачують кошти за отримані житлово-комунальні послуги за адресою спірної квартири, через що мають заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання в розмірі 4607,80 грн., яка виникла за період з 24.03.2021 по 31.03.2023. 19 травня 2023 року на адресу суду надійшло пояснення від третьої особи [PERSON] та клопотання про зупинення провадження у справі. Пояснення обґрунтовано тим, що [PERSON] є його колишньою дружиною, з якою розірвано шлюб 11.04.2023. Вона та її син [PERSON] не проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] та ніколи не були зареєстровані у даній квартирі. Позовні вимоги [PERSON] щодо виселення відповідачів з квартири без надання іншого житла з можливістю їх проживання у квартирі [ADDRESS] він вважає необґрунтованими, так як [PERSON] має обов`язок надати відповідачам інше житло, а натомість перекладає на нього свій обов`язок щодо забезпечення житлом відповідачів. Квартира по [ADDRESS] , в якій він проживає, належить йому так як була придбана у шлюбі за його особисті кошти. З цього приводу у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду перебуває справа № 357/3442/23 за його позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, через що він просить зупинити провадження у справі до вирішення справи, у якій він є позивачем. Ухвалою суду від 22 травня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 червня 2023 року. В задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено у зв`язку з тим, що зібрані у справі докази, дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду. 20 червня 2023 року на адресу суду від представника відповідача 1 адвоката Фелоренка В.С. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 травня 2023 року у справі № 357/3442/23. 20 червня 2023 року на адресу суду від позивача надійшла копія заяви про подання апеляційної скарги на вказане рішення суду. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задоволити. Додатково зазначив, що предмет та підстави вказаного позову не є тотожними із предметом та підставами для позову, у цивільній справі № 357/5489/21, про що також було зазначено у постанові Київського апеляційного суду при перегляді рішення суду першої інстанції у даній справі. За таких обставин, позивач вважає, що провадження у даній справі не можна закрити з підстав однакового предмета і підстав позовних вимог. Представник відповідача 1 адвокат Федоренко В.С. заперечив проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у позові у зв`язку з тим, що позивач замість того, щоб надати відповідачам інше житлове приміщення, перекладає вказаний обов`язок на колишнього чоловіка відповідача [PERSON] . З приводу закриття провадження у справі покладається на думку суду. Відповідач 2 [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом шляхом розміщення оголошення на веб-сайті суду у зв`язку з відсутністю даних щодо його реєстрації. Третя особа в судове засідання не з`явилася, скористалася своїм правом на подання пояснення до суду, у якому просила суд відмовити в задоволенні позову. Позивач та представник відповідача 1 вважають за можливе розглядати справу за відсутністю відповідача 2 та третьої особи. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача 2 [PERSON] , так як останній є сином відповідача 1, інтереси якого представляє в судовому засіданні\~ професійний адвокат. Крім цього, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи, яка скористалася своїм правом на подачу пояснення, у якому висловила свою позицію щодо вирішення спору, заперечивши проти доводів позивача, викладених останнім у своїй позовній заяві. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2023 року у справі № 357/5489/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] (а.с.6-13, 26-35.). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2022 року у справі № 357/6781/21, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А.А. та [PERSON] про визнання недійсними електронних торгів з реалізації квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та витребування з володіння [PERSON] вказаної квартири (а.с.14-23). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою станом 31.05.2021, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира належить останньому на праві спільної сумісної власності (а.с.24). У вказаній квартирі, станом на 25.04.2023 зареєстрована 1 особа [PERSON] (а.с.77). Відповідно до копії розрахункового листа абонента [PERSON] за адресою: [ADDRESS] існує заборгованість за послуги з теплопостачання в сумі 9 150,60 грн., яка виникла за період часу з 01.04.2021 до 01.04.2023 (а.с.85-86). Згідно з довідкою КП БМР «ЖЕК № 1» заборгованість [PERSON] за період з березня 2021 року до березня 2023 року становить 12 375,02 грн. (а.с.87-88). Позивачем додано копії судових рішень про стягнення з нього заборгованості за\~ надані послуги з постачання теплової енергії за іншою адресою, які не стосуються предмету спору у даній справі (а.с.89-99). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09 травня 2023 року у справі № 357/3442/23 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно відмітки суду, рішення набрало законної сили 15.06.2023 (а.с.129-131). [PERSON] , згідно поданої ним заяви Білоцерківському міськрайонному суду від 15 червня 2023 року, подано апеляційну скаргу на вказане рішення суду (а.с.132). При вирішенні справи суд виходить з наступного: Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР. За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. Прикінцевими положеннями Закону № 898-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у новій редакції, та в частині другій цієї статті як виключення спростовано вищезазначене загальне правило для громадян, яких виселяють при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та 22 червня 2016 року (провадження № 6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду виходить з таких міркувань. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Статтю 109 ЖК УРСР викладено в саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Як встановлено судами [PERSON] придбав квартиру по [ADDRESS] на електронних торгах при здійсненому приватним виконавцем стягненні на предмет іпотеки в межах виконавчого провадження. Привтаний виконавець зобов`язаний був надавати інформацію про обтяження майна, яке реалізується на електронних торгах. Зокрема, зазначити, що в ній зареєстрований та проживає власник, який передав майно в іпотеку, разом з членами його сім`ї, а покупець такого майна, в свою чергу, мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням. Неповне інформування учасників електронних торгів про обтяження майна, яке реалізується, є підставою для відшкодування збитків, що свідчить про наявність альтернативних способів захисту прав нового власника. Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону № 898-IV, є передбачуваними. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15 та у постанові № 643/18788/15-цвід 05 червня 2019 року. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). У даній справі позивач [PERSON] , звертаючись до суду із позовом про виселення, просить виселити відповідачів [PERSON] та її сина [PERSON] з квартири, без надання іншого житлового приміщення, встановивши можливість їх вселення у квартиру [ADDRESS] . Суд відхиляє позовні вимоги [PERSON] з даного приводу у зв`язку з тим, що останній не є власником квартири [ADDRESS] . Вказана квартира є власником колишнього чоловіка [PERSON] -\~ [PERSON] , який немає, передбаченого ст. 109 ЖК УРСР,\~ обов`язку перед відповідачами щодо їх вселення у вказану квартиру. Суд відхиляє доводи позивача з приводу того, що однією із підстав для виселення відповідачів із спірної квартири є те, що останні не сплачують грошові кошти за спожиті житлово-комунальні послуги, так як відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено і не спростовано сторонами те, що договір найму житлового приміщення між позивачем і відповідачами не укладався, а тому останні не мають обов`язку щодо оплати житлово-комунальних послуг. За таких обставин, суд приходить до висновку, що виселення відповідачів у справі, при задоволенні позовних вимог [PERSON] , призведе до порушення статті 8 Конвенції з прав людини та статті 1 Першого протоколу до Конвенції і може стати підставою для втрати відповідачами житла та набуття ними статусу безхатченків. Тому суд вважає за доцільне ухвалити рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Судові витрати у справі, пов`язані зі сплатою судового збору, відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України, необхідно покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed