Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Представниця позивачки - адвокат Скляр М.І. 20.01.2022 року звернулася до суду з позовною заявою про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, в якій просить визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з матір`ю - [PERSON] за адресою її проживання, стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дітей щомісячно у розмірі 1050 грн. на кожну дитину. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 04.03.2016 року між позивачкою та відповідачем укладено шлюб, від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.08.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідач не піклується, зв`язок не підтримує, аліменти не сплачує та участі у вихованні дітей не приймає. Позивачка на момент подачі позову до суду проживає разом з дітьми, має стабільний дохід, забезпечена житлом. Діти повністю знаходяться на утриманні позивачки. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.01.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» у зв`язку із неможливістю Червонозаводським районним судом м. Харкова здійснювати правосуддя під час воєнного стану визначено територіальну підсудність судових справ цього суду за Ленінським районним судом м. Полтави. Надалі розпорядженням Голови Верховного Суду № 65 від 17 листопада 2022 року «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» з 23 листопада 2022 року відновлено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, змінену розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10 березня 2022 року. 07.06.2023 року за вх. № 12188 на адресу суду надійшла заява позивачки про зменшення розміру позовних вимог, в якій остання просить визначити місце проживання дітей разом з нею та стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від доходу. Позивачка та її представниця в судове засідання не з`явились, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач, який відбуває покарання в ДУ «Холодногірська виправна колонія (№18)», заперечень щодо задоволення позову не надав. Представник третьої особи - Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10.08.2021 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.04.2016 року Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, вбачається, що сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23.02.2018 року Первомайським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, вбачається, що сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.10.2019 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована позивачка разом з малолітніми дітьми: [PERSON] , [PERSON] . З довідки, виданої начальником відділу кадрів СП «Оптіма-Фарм, ЛДТ» № 1-к від 10.01.2022 року, вбачається, що позивачка з 08.01.2020 року (наказ № 4-к від 03.01.2020 року) працює на посаді комірника сектору контролю аптечного складу № 2 Харківського структурного підрозділу в м. Харкові. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно зі ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. З аналізу практики Європейського суду з прав людини встановлено, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Положеннями ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. При вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання дітей з матір`ю, добросовісне виконання позивачкою батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з матір`ю, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та визначення місця проживання дітей з матір`ю. При цьому суд бере до уваги, що відповідач не виявив бажання сплачувати аліменти на утримання дітей в добровільному порядку, приймати участь в житті дітей, є неодноразово судимий та наразі відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно зі ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного Кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Виходячи із загальних засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.01.2022 року й до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд вважає допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу на один місяць. Згідно зі ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: approved