Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

24 березня 2023 року ТОВ «Нерухомість - закон та порядок» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійний вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради та Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, а саме: квартирою [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що є власником вищезазначеної квартири. За вказаною адресою зареєстровані, однак не проживають понад 1 рік, відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідачі житлом не користуються, в добровільному порядку з місця реєстрації зніматись не бажають, чим перешкоджають позивачу вільно здійснювати своє право власності щодо житла. При цьому, позивач зазначає, що квартира не придатна для проживання, а відповідачами не проводились ремонтні роботи для поліпшення її стану. В зв`язку з цим, позивач просить усунути перешкоди в користуванні його власністю шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право на користування житлом - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 березня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без участі, вимоги позову підтримала та просила їх задоволити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради в судове засідання не з`явилась, 25 квітня 2023 року подала до суду заяву про залучення до участі в справі як третю особу орган опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що підтримують рішення, викладене у висновку органу опіки та піклування ХМР. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, представник відповідача [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його участю в судовому засіданні в розгляді кримінального провадження, яке призначене на 14.06.2023 року на 10 год. 30 хв. Однак, судове засідання у даній справі призначено на 12:00 год. Окрім того, судом встановлено, що на судове засідання, призначене на 23.05.2023 року 11 год. 30 хв., представник відповідача, також, не з`явився, подав до суду клопотання про відкладення слухання справи у зв`язку із необхідністю підготовки правової позиції за позовом та участю 23.05.2023 року в слуханні іншої справи. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору (постанова Верховного суду від 01 жовтня 2020 року, справа № 361/8331/18). Тому, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом об`єктивно встановлено, що ТОВ «Нерухомість - закон та порядок» є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 264426284 від 05.07.2021 року, підстава набуття права власності: договір купівлі-продажу від 05.07.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за номером 1286. За вказаною адресою зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Проте, вказані особи за даною адресою фактично не проживають, що підтверджується Актом ОСББ «Собор» про не проживання від 21.10.2021 року, а сама квартира не придатна для проживання у зв`язку із відсутністю електро-, водо-, газопостачання та будь-яких комунікацій, стан квартири після забудовника із відсутністю покриття підлоги, стін, стелі. Як визначено частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. В силу ст. 383 ч. 1 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що системний аналіз положень статей 383, 391, 405 ЦК України та положень статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України дає підстави для висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що відповідачі не є членами його сім`ї, і сам позивач не висловлював свою згоду на користування відповідачами квартирою, відтак відповідачі зареєстровані в квартирі без згоди позивача та чинять перешкоди у користуванні власністю. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку. Статтями 72, 108 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З аналізу положень ст.ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Не скасована реєстрація відповідача порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є повноправним власником житла, права володіння, користування та розпорядження яким він не має можливості реалізовувати в повному обсязі, оскільки відповідачі фактом своєї реєстрації в зазначеній квартирі, де вони не проживають тривалий період часу, чинять позивачу перешкоди у здійсненні такого права, яке за даних обставин підлягає захисту судом, шляхом визнання відповідачів такими, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням. Щодо права користування вказаною квартирою неповнолітнім відповідачем по справі [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , то суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Проте, положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Окрім того, малолітня/неповнолітня дитина не має майнових прав на нерухоме майно, що перебуває у власності позивача. Із втратою права власності на нерухоме майно, втрачається право користування цим майном. Відповідачами до матеріалів справи не було долучено жодного доказу, що спірна квартира є їх єдиним місцем проживання, та що станом на дату судового розгляду відповідачі постійно проживають в спірному майні. Статтею 405 ЦК України визначено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З огляду на наведене, за змістом ч.1 ст. 405 ЦК України та зазначених вище норм ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 156 ЖК УРСР вбачається, що особистий сервітут на користування житлом виникає в особи, яка є членом сім`ї власника житла, тільки за умови, що вона проживає разом з власником в належному власникові житловому приміщенні. Таким чином, право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням виникає та існує лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до правових висновків Верховного суду (постанова ВС від 16.11.2016 р.) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом. Аналогічні доводи на задоволення позову викладені у постанові від 25.07.2018 року у справі № 638/13030/13-ц. З наведеного вбачається, що у випадку набуття права власності на нерухомість у передбачений законом спосіб, новий власник вправі вимагати від осіб, які проживають та користуються таким майном, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. З огляду на викладене та враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в інтересах якого діє [PERSON] , станом на день розгляду справи судом, тривалий період не проживають без поважних причин в квартирі [ADDRESS] , та цим чинять перешкоду позивачу у вільному розпорядженні належним йому майном, суд вважає за необхідне визнати їх такими, що втратили право на користування вказаною квартирою. Також, при поданні позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 684 грн. 00 коп., що підтверджується платіжною інструкцією № 1541 від 20.03.2023 року. В порядку ст. 141 ЦПК України судові витрати належить стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача.

Outcome: approved