Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

ПАТ Комерційний банк «Надра» Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» суму заборгованості за кредитним договором №30/11/2007/840-Н/733 від 30.11.2007 року, в розмірі 142425,54 доларів США, що еквівалентно 1096676,68 грн та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 06.05.2021 року залучено до участі у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором правонаступника позивача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн». 24.05.2021 року [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн», третя особа на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору №30/11/2007/840-Н/733 від 30.11.2007 року, недійсним. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що жодних договорів не підписував. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 22.09.2021 року у справі задоволено клопотання представника [PERSON] та призначено судово-почеркознавчу експертизу, проведення експертизи доручено експертам Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центр МВС України (т. 2 а.с. 106-107). 05.05.2022 року судом отримано відповідний висновок за результатами проведеної експертизи 04.05.2022 року № СЕ-19/106-22/1661-ПЧ (т. 2 а.с. 143-149). Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 05.04.2023 року відмовлено в призначенні судової комісійної почеркознавчої експертизи. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» в судовому засіданні за її участі зазначила, що не підтримує позовних вимог, оскільки задоволення вимог за кредитним договором відбулось шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, однак представник не наділена повноваженнями на заявлення клопотання про відмову від позову. Представник [PERSON] за його участі в судовому засіданні заперечував щодо задоволення тпервісних позовних вимог, оскільки його довіритель не підписував жодних кредитнихдоговорів та просив задовольнити зустрічний позов. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра", яке змінило в подальшому назву на ПАТ "КБ "Надра" та [PERSON] укладено кредитний договір №30/11/2007/840-Н/733 від 30.11.2007 року, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 128 000,00 доларів США строком до 30.11 2027 року. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 30.11.2007 між ВАТ "КБ "Надра" та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., предметом якого є будинок за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка кадастровий номер 1822084100:0001:0154 Положення статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачають таку самостійну підставу припинення зобов`язання як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. Частиною четвертою статті 36 Закону України "Про іпотеку" у редакції Закону України від 03 липня 2018 року N 2478-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування", який набрав чинності 04 листопада 2018 року та введений в дію 04 лютого 2019 року (далі - Закон N 2478-VII), визначено, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: - боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя; - боржником - юридичною особою або фізичною особою-підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку" (у редакції Закону N 2478-VII фактично - частина п`ята статті 36 Закону України "Про іпотеку") є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має. Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі N 759/6703/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі N 263/3809/17, від 17 квітня 2019 року у справі N 204/7148/16-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі N 337/7391/13-ц, від 20 листопада 2020 року у справі N 295/795/19, від 17 лютого 2021 року у справі N 754/5275/16, від 11 березня 2021 року у справі N 524/378/17 та були застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Стаття 36 зазначеного Закону передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Частина четверта статті 591 ЦК України містить загальне правило, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас частина четверта статті 36 Закону України "Про іпотеку" встановлює спеціальне правило, яке підлягає переважному застосуванню. Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку" після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Норма права, яка міститься в зазначеній частині Закону, передбачає недійсність вимог іпотекодержателя, які можуть виникнути до боржника після будь-якого позасудового врегулювання, зокрема після звернення стягнення на предмет іпотеки, а отже, має обмежувальний характер регулювання, тому не може тлумачитися розширено. Із цього випливає неможливість для кредитора вимагати виконання боржником основного зобов`язання в розмірі, який перевищує визначену суб`єктом оціночної діяльності вартість такого предмета іпотеки, якщо кредитор (іпотекодержатель) звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання за цією ціною (оберненням його у свою власність). Позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки вважається таким, що погашає всі вимоги кредитора до боржника, незалежно від того, чи перевищує вартість предмета іпотеки розмір вимог кредитора. В порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку" 29102021 р. між ТОВ "Преміум лігал колекшн" та ТОВ "Нерухомість-закон та порядок" укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку за адресою [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 1822084100:04:001:0154. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, що узгоджуються з правовими висновками, викладеними у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі N 761/36873/18, в якій вказано, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України "Про іпотеку", зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум лігал колекшн», третя особа на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, суд зазначає наступне. В судовому засіданні 01.06.2023 р. протокольною ухвалою визнано особисту явку [PERSON] в судове засідання. Встановлено, що в судові засідання, що були призначені на 07.06.2023 року на 21.06.2023 рокуп озивач за зустрічним позовом та його представник не з`явилась, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом відібрання відповідних розписок( Т. 3 ) та направлення повістки рекомендованим листом з повідомленням, яка 22.05.2023 року отримана матір"ю [PERSON] ( Т. 3) Відповідно до положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, позивач вважається належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Про зміну місця проживання позивач за зустрічним позовом суд не повідомляв. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За приписами ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Стаття 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачила право кожній фізичній або юридичній особі на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною. Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань. Частина п`ята ст. 223 ЦПК України визначає, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. У постанові Верховного Суду від 22.05.2019 року по справі № 310/12817/13 викладено правову позицію з питання залишення позову без розгляду при повторній неявки позивача, не залежно від зазначеної причини, яка може бути поважною. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Позивач є ініціатором судового розгляду та інтерес в належному розгляді його позову має стимулювати його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Таким чином, з огляду на повторну неявку позивача за зустрічним позовом в судові засідання; недоведеність поважності причин неявки в судове засідання, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для залишення зустрічної позовної заяви без розгляду, у відповідності до положення п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Outcome: dismissed