Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

28.04.2023 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів, посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків, посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язання щодо сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за період з 01.01.2020 року до 31.03.2023 року в сумі 32944,78 гривень. Ухвалою суду від 01.05.2023 р. відкрито провадження у справі. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідачу визначений 15-денний строк з дня отримання ухвали суду на подання відзиву на позовну заяву. Правом на подання відзиву на позов позивач не скористався. Сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв щодо розгляду справи у їх відсутність або відкладення розгляду справи не подавали. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник відповідача надав клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що в зв`язку зі сплаченою відповідачкою на користь позивача суми в розмірі 29\~207,76 грн., позивачеві необхідно уточнити позовні вимоги в частині заявленої суми, а тому розгляд справи підлягає відкладенню. Представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи, зазначивши, що підстави для відкладення справи відсутні, відповідачкою дійсно було сплачено на користь позивача 29207, 76 грн, але на виконання рішення суду по справі ЄУН 337/531/20 Провадження № 2/337/737/2020, про яке було зазначено у позові, підстав для уточнення позов вимог немає, крім того, вирішувати питання щодо зміни/уточнення позовних вимог є виключним правом позивача, а тому заявлене клопотання представника позивача не є слушним, справа підлягає вирішенню по суті у судовому засіданні з ухваленням заочного рішення, відповідно з ч.1 п.2 ст.280 ЦПК України. Згідно вимог ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи у відсутність учасників провадження, що не з`явились до судового засідання суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSandersS.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права. Зловживання процесуальними правами не допускається. Отже, що само по собі посилання представника відповідача на необхідність уточнення позовних вимог позивачем, без наведення причин неможливості причин бути присутніми у судовому засіданні, представник позивача не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача та його представника, на підставі документів наявних у матеріалах справи з ухваленням рішення, тому суд, приймаючи до уваги розумність строку розгляду справи в судах, враховуючи, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, вважає за можливе розглянути вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, заочно. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, наполягає на їх задоволенні, вважаючи їх законними та обґрунтованими. Вислухавши доводи представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. У судовому\~засіданні встановлено,\~що [PERSON] \~та [PERSON] перебували в\~зареєстрованомуХортицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції шлюбі з 27.06.2009р. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який мешкає з позивачем та перебуває на його утриманні. Шлюб розірвано рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 08.04.2015 року (справа № 337/1515/15-ц). 30.09.2022 року відповідачка уклала шлюб, у зв`язку з чим змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02.09.2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 11.10.2018 р і до досягнення дитиною повноліття. Згідно рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16.04.2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 29207,76 грн. за період з 11.10.2018 року до 31.12.2019 року. Зазначене рішення було виконано відповідачем 13.06.2023 року, що підтверджено квитанцією АК КБ «Приватбанк» № 0.0.3044218244.1 від 13.06.2023 року та постановою державного виконавця Хортицького ВДВС Куліченко О.М. від 15 червня 2023 року ВП № 62917891. \~ \~ \~ \~Але належним чином відповідачка не виконує рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя про стягнення аліментів, у зв`язку з чим у відповідачки за період з 01.01.2020 року по 31.03.2023 року утворилась заборгованість по аліментам в розмірі 15638,18 грн, що підтверджено розрахунком державного виконавця Хортицького ВДВС Куліченко О.М. від 3 квітня 2023 року. Отже зазначене\~свідчить,\~що внаслідок\~неналежного виконання\~відповідачем судових\~рішень щодо\~стягнення аліментів\~на утримання\~неповнолітньої дитини\~наявна заборгованість,\~внаслідок чого\~між сторонами\~існує спір\~щодо нарахування\~штрафних санкцій. Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~та\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя\~статті 181 СК України). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Згідно з частинами першою, другою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Отже,\~відповідачка зобов`язана\~сплачувати аліменти,\~що свідчить\~про наявність\~презумпції вини\~платника аліментів\~у виникненні\~заборгованості з\~їх сплати\~та є\~підставою для\~застосування до\~відповідачки відповідальності,\~передбаченої частиною\~першою статті\~196\~СК України,\~при цьому\~на підтвердження\~відсутності своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів відповідачка жодного доказу суду не надала. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження №14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток (Постанова КЦС ВС від 20.07.2020 по справі № 362/4462/16, № ЄДРСР 90616084). Отже, законодавець установив розмір пені 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені. Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %. За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем. Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем. У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання. У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені 1 %. Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості. У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %. Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 333/6020/16-ц, провадження № 14-61цс18. Отже, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Згідно наданого стороною позивача розрахунку, загальний розмір пені за несвоєчасну сплату аліментів складає 32944,78 гривень. Зазначений розрахунок узгоджується з ч. 1 ст. 196 СК України та роз`яснень Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 25.04.2018 року у справі № 572/1762/15-ц, від 03.04.2019 року у справі 333/6020/16-ц від 15.01.2020 року та у справі №334/7702/16 провадження № 61-42142св18 та не був оспорений відповідачкою. Отже суд вбачає вину платника аліментів у виникненні боргу саме через відсутність у нього інтересу до виконання рішення відомої йому справи про стягнення аліментів та самоусунення в спірний період від виконання свого обов`язку по утриманню дитини, що призвело, в свою чергу, до утворення боргу та звернення позивача з вимогами про стягнення неустойки та вважає встановленим, що заборгованість по аліментам виникла з вини відповідачки, оскільки остання, достовірно знаючи про наявність відповідного рішення суду, за яким вовна була зобов`язана сплачувати аліменти на користь позивача, а також про розмір аліментів, що підлягають сплаті і період виконання цього обов`язку, не сплачувала аліменти в необхідному розмірі, чим допустила утворення заборгованості по аліментам, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від неї причин, відповідачка суду не надала. А тому з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку щодо з задоволення позовних вимог. Крім того, у відповідності до вимог\~ст.141 СК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за позовними вимогами щодо стягнення пені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60\~за задоволеними позовними вимогами про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на дитину. На підставі викладеного,

Outcome: approved