Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

31.08.2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця. Позов обґрунтовано тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 23.10.2017 року був укладений кредитний договір б/н, за умовами якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Станом на дату смерті заборгованість [PERSON] становила 5 303,26 грн. На підставі викладеного позивач просив стягнути на його користь 5 303,26 грн. з відповідачів як спадкоємців позичальника. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2022 року витребувано докази. Від відповідачів відзив на позов до суду не надходив. Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Кізима О.В. подав письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин суд доходить висновку про можливість розгляду справи за їх відсутністю у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на таке. У ході судового розгляду встановлено, що 23.10.2017 року [PERSON] підписав анкету-заяву в ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій зазначено, що вказана заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг становлять між нею та Банком договір про надання банківських послуг (а.с.21). Як вбачається з виписки, наданої Банком, [PERSON] користувався кредитними коштами (а.с. 15-19). [INFO] [PERSON] помер (а.с.81). Відповідно до розрахунку, наданого Банком, заборгованість за кредитним договором від 23.10.2017 року складала 5 303,26 грн. (а.с.8-14). Банком 26.08.2021 року направлено претензію кредитора до Другої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с.82-83). На претензію Банком отримано повідомлення нотаріуса про те, що спадкова справа заведена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вакуленко С.О. (а.с.84). Як вбачається з копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [PERSON] відмовилася від належної їм частини спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] . Також матеріали справи містять заяву [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Як вбачається з матеріалів спадкової справи, відповідач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не звертався. Відповідно до листів Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради [PERSON] не був зареєстрований за однією адресою зі спадкодавцем (а.с.110, 117). Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. За змістом вказаної норми права цивільні обов`язки особи, в тому числі ті, які виникли на підставі договорів та інших правочинів, припиняються з часу смерті боржника. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання спадкодавцем зобов`язань за укладеним ним кредитним договором. З наявних доказів слідує, що між АТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] виникли зобов`язання за кредитним договором, які останній не виконав. Нормою статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять yсі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218,1231 ЦК України). Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.. 1720 цього кодексу. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Враховуючи, що [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, вона не є належним відповідачем по справі. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] спадщину не прийняв, тому правові підстави для стягнення з нього боргу кредитором [PERSON] відсутні, а такий відповідач є неналежним. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Позивач відповідно до ст. 51 ЦПК України клопотання про заміну первісного відповідача до суду не подавав. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій заявлені вимоги до [PERSON] та [PERSON] підтримав. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача не можуть бути задоволені судом. З урахуванням викладеного, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed