Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

адвокат Брикар О.М., діючи на підставі ордеру серії ВС №1178248 від 10 квітня 2023 року в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом про стягнення із ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив» на користь [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 20810 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача. Позов мотивує тим, що 21 грудня 2019 року між позивачем та ТОВ «Укрпозика» було укладено договір № UP3325519, за умовами якого позичальнику надається кредит у розмірі 10500 грн. строком на 30 днів. 15 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був вчинений виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 26678, про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором №UP3325519 від 21 грудня 2019 року, номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії L3806967, укладеним з ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив», у розмірі 20160 грн. Стягнення заборгованості проводилося за період з 6 січня 2020 року до 6 серпня 2021 року. Сума заборгованості складається з: 10500 грн. простроченої заборгованості по кредиту та 9660 грн. несплачених відсотків. На підставі заяви ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив» про примусове виконання рішення, постановою приватного виконавця Пиць А.А. від 20 жовтня 2021 року було відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року визнано вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Водночас за час, що виконавчий напис нотаріуса перебував на примусовому виконанні, з позивача були стягнуті грошові кошти у розмірі 20810 гривень, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 9 січня 2023 року. Відтак вважає, що у зв`язку з наведеним грошові кошти, стягнуті із позивача та перераховані до ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив» є такими, що одержані без достатньої правової підстави. При цьому звертає увагу на те, що договір №UP3325519 є договором про споживчий кредит, оскільки жоден пункт такого не містить вказівок на те, що грошові кошти, що надаються позивачу використовуватимуться на придбання товарів (робіт, послуг), пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Оскільки відповідач безпідставно набув майно, а саме грошові кошти позивача, які були перераховані на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому судовим рішенням був визнаний таким, що не підлягає виконанню та зберігає їх в даний час без достатньої правової підстави, вважає, що відповідач зобов`язаний повернути позивачу вказані грошові кошти. Окрім того щодо судових витрат звертає увагу на те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначає, що у зв`язку із розглядом справи сторона позивача очікує понести правничі витрати у розмірі не менше 10 000 грн., що включають в себе наступне: вивчення матеріалів, збір інформації через адвокатські запити, виготовлення копій документів, підготування та відправлення позову, консультації щодо перспектив вирішення справи у судовому порядку, моніторинг справи, подання заяв по суті справи та з процесуальних питань. При цьому разом з позовом представником позивача подано заяву про відшкодування правничих витрат, відповідно до якої просить ухвалити додаткове рішення, яким стягнути із відповідача на користь позивача правничі витрати в розмірі 10000 грн. В обґунтування поданої заяви вказує, що представництво позивача здійснюється адвокатом бюро «БРИКАР». Зазначає, що бюро при визначені вартості правничих послуг керується в тому числі ст. 137 ЦПК України щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката. При цьому вказує, що ціна позову впливає на формування правничих витрат, і Верховний суд висловив свою позицію суть якої полягає в тому, що розмір правничих витрат як правило не повинен бути більше ціни позову. Водночас звертає увагу на те, що законодавством не встановлено, що правничі витрати мають становити визначену частку від ціни позову. Відтак, враховуючи обсяг послуг, мінімальний розмір правничих витрат не може бути меншим 10000 грн. Зазначає, що відповідно до пункту 1.2. договору про надання правничої допомоги №9 від 1 квітня 2023 року послуги за таким стосуються стягнення безпідставно набутого майна (коштів) за виконавчим написом від 15 вересня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованим у реєстрі за №26678, що був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. Ціну правничих послуг сторони визначили безпосередньо у пункті 4.1. договору. Також у договорі визначено строк оплати - 20 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили незалежно від результату розгляду (п. 4.2.) та умова, що договір замінює рахунки та акти (п.4.3.). Відтак вказує, що договір є єдиним документом , що визначає розмір правничих витрат та доводить їх неминучість. Матеріали позову надійшли на адресу Личаківського районного суду м. Львова 13 квітня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 17 квітня 2023 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито у ній провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в ній матеріалами на 6 червня 2023 року. При цьому даною ухвалою відповідачу було визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої для подання відзиву на позовну заяву, копію якого одночасно з надісланням (наданням) до суду разом з доданими до нього документами відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. Копію вказаної вище ухвали, а також копію позовної заяви з додатками того ж дня - 17 квітня 2023 року було скеровано сторонам для відома. Згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення 8 травня 2023 року зазначене поштове відправлення було отримано представником відповідача, а 12 травня 2023 року отримано позивачем. 23 травня 2023 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача Павленка С.В., що діє на підставі довіреності №160 від 30 грудня 2022 року, згідно з яким просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також задовольнити клопотання ТОВ «ЮК «Дія-Актив» щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу шляхом відмови у задоволенні стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у справі № 463/2819/23. Розгляд справи просить проводити за відсутності представника відповідача. Зокрема щодо укладеного договору вказує, що договір кредитної лінії № UP3325519 від 21 грудня 2019 року було укладено в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі. Договір було укладено позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано на його фінансовий номер телефону [NUMBER] та введено позивачем у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача. Під час укладення договорів на сайті відповідача, з метою уникнення випадків шахрайства, усі клієнти проходять процес верифікації. Зазначає, що [PERSON] було успішно пройдено процес верифікації на сайті ТОВ «ЮК «Дія-Актив», що відповідно означає, що позивач особисто проходив процес верифікації, а отже і особисто укладав договір. При цьому вказує, що у позовній заяві позивач не заперечує проти того, що між ним та відповідачем було укладено відповідний договір кредитної лінії. Щодо тверджень позивача про стягнення грошових коштів в рамках ст. 1212 ЦК України звертає увагу на те, що обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення з ТОВ «ЮК «Дія-Актив» грошових коштів позивач зазначає про те, що з нього було стягнуто в рамках виконавчого провадження грошові кошти в розмірі 20810 грн. При цьому на підтвердження даного факту позивач зазначає про те, що грошові кошти були примусово стягнуто в рамках виконавчого провадження, яке було відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса. Водночас на думку сторони відповідача позивачем не надається жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач отримав такі кошти в рамках виконавчого провадження. Відтак вважає, що позивачем не доведено того, що грошові кошти, які були отримані відповідачем були отримані ним безпідставно, оскільки всі грошові кошти, які були отримані відповідачем від позивача були отримані в рамках укладеного кредитного договору №UP3325519 від 21 грудня 2019 року, а також того, що відповідачем були отримані кошти в рамках виконаного провадження. Окрім того щодо заявлених вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. вказує, що вартість послуг, заявлених позивачем у даній справі, є суттєво завищеною, необгрунтовано високою, не відповідає ринковим цінам за аналогічні послуги та не відповідає критерію розумності та співмірності зі складністю і тривалістю справи. Враховуючи вищевикладене, з огляду на необґрунтованість обсягу робіт і часу, витраченого адвокатом на виконання дій, пов`язаних із розглядом справи, та неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу зі складністю виконаної роботи, непропорційність розміру витрат до предмета спору, ТОВ «ЮК «Дія-Актив» вважає, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу не підлягають задоволенню та мають бути зменшені. Зокрема звертає увагу на те, що позовна заява по справі незначної складності, є шаблонним документом, з врахуванням розміру такої представником позивача було витрачено на написання даного позову не більше однієї години. Позивачем не заявлено клопотання про виклик свідків, призначення експертизи, залучення спеціаліста або перекладача, вчинення інших додаткових процесуальних дій. При цьому наголошує, що справа не є складною та не потребує значної кількості судових засідань, розгляд такої буде здійснюватися без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Окрім того зазначає, що інформація, яка вказана у позовній заяві, щодо суми гонорару адвоката та опис наданих послуг не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу за кожним із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Звертає увагу на те, що представником позивача не проводився, по даній справі, збір інформації через адвокатські запити, а виготовлення копій документів, моніторинг справ не є предметом надання правової допомоги. При цьому вказує, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, має бути надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 5 червня 2023 року на електронну адресу суду надійшла відповідь на відзив представника позивача Брикара О.М., відповідно до якої просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі, а також задовольнити заяву про компенсацію судових (в тому числі правничих) витрат. Щодо посилань сторони відповідача на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо отримання відповідачем коштів в рамках виконавчого провадження звертає увагу на те, що до позовної заяви позивач долучав постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про закінчення такого. При цьому зі змісту постанови про закінчення виконавчого провадження випливає те, що виконавче провадження закрито приватним виконавцем Пиць А.А. на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відтак вважає, що твердження сторони відповідача про неотримання коштів в рамках виконавчого провадження є спробою ввести суд в оману. Щодо посилань на недоведеність того, що грошові кошти отримані відповідачем безпідставно вказує, що відповідач безпідставно набув майно, а саме грошові кошти позивача, які були перераховані на підставі виконавчого напису нотаріуса, який у подальшому рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року був визнаний таким, що не підлягає виконанню та зберігає їх в даний час без достатньої правової підстави. Відтак на думку сторони позивача майно набуте відповідачем поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому звертає увагу на те, що станом на дату подання відповіді на відзив свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане на ім`я Бригіди В.О. який вчинив виконавчий напис за оспорюваним договором анульоване і виключено відомості із Єдиного реєстру нотаріусів. Окрім того щодо не надання позивачем документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, звертає увагу на п. 4.2. договору про надання правничої допомоги № 9 від 1 квітня 2023 року, копія якого долучена до позовної, та вказує, що адвокат позбавлений можливості надати документи, які свідчать про оплату наданих ним правничих послуг, оскільки сторонами договору обумовлено, що оплата здійснюється після набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою суду від 6 червня 2023 рокурозгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами відкладено, оскільки станом на визначену дату розгляду справи не сплив строк для подання відповідачем заперечення. Станом на 15 червня 2023 року строк для подання відповідачем заперечення сплив. Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, клопотання про розгляд такої у судовому засіданні чи про відкладення розгляду для надання додаткових доказів не подав. Відповідач, що також повідомлений про розгляд справи належним чином, у встановлений ухвалою про відкриття провадження строк клопотання про розгляд справи у судовому засіданні або ж клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання додаткових доказів також не подав. За таких обставин, відповідно до ч.ч. 1, 2, 5, 8 ст. 279 ЦПК України суд вважає за можливе завершити розгляд справи та ухвалити рішення за наявними у справі матеріалами. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А згідно з ч.ч. 1-4 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Суд у відповідності до вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Разом з тим, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Як вже зазначалось вище, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому відповідно до п. 4 ч. 2 вказаної статті Кодексу одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так судом встановлено, що 21 грудня 2019 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Укрпозика» було укладено договір кредитної лінії № UP3325519, відповідно до якого позичальнику мало бути надано кредит у розмірі 10500 грн. строком на 30 днів (а.с. 3). 15 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. був вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 26678, щодо стягнення з [PERSON] , який є боржником за кредитним договором № UP3325519 від 21 грудня 2019 року, номер кредиту в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії L3806967, укладеним з ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив», заборгованості за вказаним кредитним договором та плати за вчинення виконавчого напису в загальній сумі 20810 грн. (а.с. 4). 20 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. на підставі заяви про примусове виконання було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] щодо примусового виконання вказаного вище виконавчого напису про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив» заборгованості в розмірі 20810 грн. (а.с. 5). 9 січня 2023 року приватним виконавцем постановлено закінчити виконавче провадження № [NUMBER], оскільки основний борг за виконавчим провадженням, основна винагорода приватного виконавця та витрати виконавчого провадження було стягнуто з боржника в повному обсязі (а.с. 6). Водночас рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року у справі №465/1083/22, провадження №2/760/758/23, що набрало законної сили 17 квітня 2023 року, виконавчий напис № 266 від 15 вересня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Бригідою В.О., про звернення стягнення за кредитним договором №UP3325519 від 2 грудня 2019 року, визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 7-10; https://reyestr.court.gov.ua/Review/109606933). Сторона позивача в позовній заяві стверджує, що в порядку виконавчого провадження з № [NUMBER] позивача на користь відповідача було стягнуто грошові кошти, що одержані останнім без достатньої правової підстави, оскільки виконавчий напис нотаріуса скасовано, а відтак просять стягнути такі кошти з відповідача в порядку ст. 1212 ЦК України. Так згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому ч. 2 вказаної статті Кодексу визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Також ч. 3 такої визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 2 липня 2020 року у справі №906/456/19 предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) завдання шкоди у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зазначеної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків належать, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 ЦК України. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. За частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідно встановити факт їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. З врахуванням змісту заперечень сторони відповідача суд звертає увагу на те, що стороною позивача дійсно не заперечується в позові факту укладення договору кредитної лінії № UP3325519, водночас факт наявності чи відсутності між сторонами договірних правовідносин, а також наявності чи відсутності заборгованості за вказаним договором, у даному випадку не входить до предмету доказування, оскільки в рамках виконавчого провадження кошти з позивача [PERSON] на користь відповідача ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив» стягувались не безпосередньо у зв`язку з наявністю у нього зобов`язання за відповідним кредитним договором, а на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відтак у зв`язку зі скасуванням такого виконавчого напису грошові кошти, що стягнуті в порядку його примусового виконання, відповідно до положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню стягувачем, оскільки підстава набуття такого майна на даний час відпала, а нормами чинного законодавства не передбачено можливості повороту виконання виконавчого напису нотаріуса. При цьому постанова приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з зокрема стягненням з боржника в повному обсязі основного боргу за виконавчим провадженням сама по собі є належним доказом отримання таких коштів стягувачем, оскільки відповідно до ч. 1, 3 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця, після чого стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки. Відтак з постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця А.А. від 9 січня 2023 року про закінчення виконавчого провадження № [NUMBER] вбачається, що в рамках такого в порядку примусового виконання виконавчого напису № 266 від 15 вересня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Бригідою В.О., було стягнуто з боржника [PERSON] на користь стягувача ТОВ «Юридична компанія «Дія-Актив» заборгованість в розмірі 20810 грн. З врахуванням наведеного вище, оскільки з позивача в користь відповідача в порядку примусового виконання виконавчого напису було стягнуто грошові кошти, даний виконавчий напис в подальшому було визнано таким, що не підлягає виконанню, однак відповідач відмовляється повернути зазначені кошти позивачу, чим порушує його права, відтак слід стягнути такі в судовому порядку. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку про те, що позов є підставним та підлягає задоволенню. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому відповідно до ч. 6 даної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки суд прийшов до переконання про задоволення позову, а тому з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі суми, що мала б бути сплачена позивачем при зверненні з позовом до суду - 1073,60 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу слід зауважити наступне. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому відповідно до п. 1 ч. 3 такої до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому згідно з частинами 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Окрім того при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». При цьому Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт виконаних під час надання правової допомоги не потрібен. А в постанові від 15 червня 2021 року №159/5837/19 Верховний Суд наголосив, що витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того чи їх уже фактично сплачено адвокату. Також у своїй постанові від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19 Верховний Суд зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Так 1 квітня 2023 року позивачем [PERSON] та Адвокатським бюро «БРИКАР» в особі керівника Брикара О.М. укладено договір про надання правничих послуг №9 (а.с. 12), згідно з пунктом 1.1. якого виконавець (адвокатське бюро) бере зобов`язується за завданням замовника (позивача, в порядку та на умовах визначених цим договором, надавати правниці послуги, а замовник зобов`язується оплатити такі. При цьому відповідно до п. 1.2 послуги за цим договором стосуються стягнення безпідставно набутого майна (коштів) за виконавчим написом від 15 вересня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О., зареєстрованим у реєстрі за №26678, що був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню. Пунктом 4.1 визначено фіксований розмір гонорару, а саме що розмір наданої виконавцем правничої допомоги замовнику оцінюється у сукупності 10000 грн. А згідно з п. 4.2 оплата таких коштів позивачем адвокатському бюро має бути здійснена протягом 20 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили незалежно від результату розгляду. Водночас відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Так стороною відповідача у відзиві заявлено клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу у зв`язку їх необґрунтованістю та неспівмірністю обсягу робіт і часу, витраченому адвокатом, складності справи, а також непропорційності розміру заявлених витрат до предмета спору. Відтак з врахуванням наданих стороною позивача суду документів на підтвердження вартості витрат на професійну правничу допомогу, що мають бути сплачені позивачем у зв`язку з розглядом даної справи, того, що судом задоволено позов останнього, а відтак судові витрати позивача, в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, мають бути покладені на відповідача. Водночас суд погоджується з зауваженнями сторони відповідача щодо того, що дана справа є справою незначної складності, розгляд такої здійснюється судом в порядку прощеного позовного провадження без виклику сторін. У такій представником позивача складено лише два процесуальні документи - позовну заяву та заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, жодних інших клопотань не заявлялось. З врахуванням вказаного вище, а також ціни позову, суд приходить до висновку, що заявлені витрати у розмірі 10000 грн. дійсно неспівмірні зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), їх обсягом та часом витраченим адвокатом на такі, а також ціною позову, відтак розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зменшити до 5000 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved