Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення проживати дитину з батьком на його самостійному утриманні та вихованні,посилаючись на те, що вони зареєстрували шлюб 27 жовтня 1996 року у виконавчому комітеті Дихтинецької сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №13. Від шлюбу в сторін народилося четверо дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , які на даний час є повнолітніми та син - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] , які проживають із позивачем і перебувають на його утриманні. Одруження з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Відповідачка близько шести років знаходиться на заробітках за кордоном у Республіці Італія, останні два роки сімейні відносини не підтримують та не спілкуються. Між ними втрачено фізичний та духовний зв`язок. Просить суд шлюб укладений між ними розірвати та залишити неповнолітніх дітей на його утриманні. В судове засідання позивач не з`явився, від нього до суду надійшла заява в якій просить суд справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився від її представника до суду надійшли письмові пояснення згідно яких вони не заперечують проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.247ЦПК України, - ... У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Враховуючи те, що в судове засідання не з`явились всі особи, які беруть участь у справі, а тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає положенням ч.2 ст.247ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] 27 жовтня 1996 року у виконавчому комітеті Дихтинецької сільської ради Путильського району Чернівецької області, актовий запис №13, що підтверджується свідоцтвом про шлюб/а.с.4/. Від шлюбу в сторін народилося четверо дітей: дочка - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , які на даний час є повнолітніми та син - [PERSON] , [INFO] , дочка - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Зазначене положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Відповідно до ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Суд вважає, збереження сім`ї неможливе, їхня сім`я розпалася остаточно, на даний час шлюб носить формальний характер, шлюбні відносини між ними фактично припинені. Дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що збереження сім`ї між сторонами неможливе, суд вважає що позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про залишення неповнолітніх дітей на утриманні позивача суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 141 Сімейного Кодексу України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В даній справі звертаючись з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, на чиєму утриманні після розірвання шлюбу залишаться неповнолітні діти: син - [PERSON] , [INFO] та дочка - [PERSON] , [INFO] . Одночасно, позивач зазначив, що діти проживають разом з ним, а відповідачка близько шести років тому виїхала у республіку Італія, де і перебуває на даний час, спілкується тільки з дітьми. Суд зауважує, що згідно довідки №07-27/873-2023 від 07.02.2023 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою [ADDRESS] зареєстровані, як позивач так і відповідачка, а також їхні неповнолітні діти/а.с.5/. Також суд звертає увагу, що позивач звертаючись з позовом, обґрунтовуючи залишення на його утриманні неповнолітніх дітей, посилається на те, що відповідачка виїжджає за кордон на заробітки близько шести років, протягом останніх двох років вони взагалі не спілкуються і він один займається доглядом за дітьми та їхнім вихованням. Однак докази на підтвердження вказаних обставин позивачем не надані, як і не підтверджено будь якими доказами утримання тільки позивачем неповнолітніх дітей та відсутність фінансового забезпечення дітей з боку відповідачки-матері. З позовної заяви вбачається, що відповідачка спілкується із дітьми, що також вказує на присутність матері у житті дітей та спростовує факт, що виключно батько займається їх вихованням та утриманням. В свою чергу, з огляду на вимогу про залишення дітей на утриманні позивача, останнім не доведено жодними доказами його матеріальне становище та фінансову можливість щодо утримання неповнолітніх дітей. Таким чином вимога про залишення неповнолітніх дітей на утриманні батька, яким не доведено своєї фінансової спроможності, на думку суду, не буде відповідати найкращим інтересам дитини. В свою чергу, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено той факт, що після фактичного припинення шлюбних відносин неповнолітні діти залишилися проживати з позивачем, а також те, що вони знаходяться на повному утриманні батька, не зазначено тривалість такого утримання. В матеріалах справи відсутні будь які докази створення перешкод відповідачкою у залишенні на утриманні неповнолітніх дітей з батьком, а також позивачем не доведено небажання відповідачки чи її ухилення від обов`язків утримання дітей. Суд звертає увагу, що виходячи із письмових пояснень наданих представником відповідачки, між сторонами відсутній спір, а отже батьки (сторони) дійшли згоди, щодо того на чиєму утриманні залишаться діти. Також суд зауважує, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України. Аналізуючи наведені норми права, суд зазначає, що своїм рішенням не може змінити норми Конституції України та норми сімейного законодавства, які чітко визначають рівність обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, а відтак залишення неповнолітніх дітей на утриманні позивача не відповідає духу закону. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача щодо залишення на утриманні батька неповнолітніх дітей не підлягає до задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: partial