Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування якої зазначила наступне. [INFO] в селі Городецьке Уманського району Черкаської області помер її чоловік [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина у виді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , який був побудований в період шлюбу з нею, та земельної ділянки площею 0,3878 га, наданої для ведення селянського господарства, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Після смерті чоловіка, вказану спадщину вона фактично прийняла, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем у спадковому будинку і на момент смерті чоловіка, вони разом постійно проживали та були зареєстровані в селі Городецьке Уманського району Черкаської області. Будівництво вищевказаного будинку було розпочато та закінчено у період їх спільного проживання з покійним чоловіком. Довідка виконавчого комітету Городецької сільської ради народних депутатів від 23 серпня 1982 року підтверджує, що її покійний чоловік [PERSON] дійсно був забудовником в селі Городецьке Уманського району Черкаської області. Державний акт про право власності на землю її покійний чоловік отримав 12.02.2010 року, тобто у період перебування у шлюбі з нею. Так як будівництво будинку було розпочато та закінчено у період їх спільного проживання з покійним чоловіком у 1988 році та технічна документація видана 12.01.1988 року, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. Також період їх спільного проживання та будівництво їх будинку можуть підтвердити і свідки. Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] померлого [INFO] , на частину житлового будинку в [ADDRESS] , та частину земельної ділянки площею 0,3878 га, кадастровий номер 7124381500:01:001:0894) наданої для ведення особистого селянського господарства, є: вона, дружина [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] . Проте, [PERSON] та [PERSON] 08.06.2016 року подали заяви до нотаріуса про відмову від прийняття спадщини на користь дружини спадкодавця, тобто на її [PERSON] , користь. Таким чином, спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , є вона дружина спадкодавця [PERSON] , [INFO] , та донька від першого шлюбу [PERSON] , яка у встановленому законом порядку своє право власності на спадкове майно не зареєструвала. 19.11.2019 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Вострикової О.І., із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на вищевказані житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та на земельну ділянку, розташовану за вказаною адресою, які належали її покійному чоловіку [PERSON] . Проте, 19.11.2019 року отримано відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, у зв`язку з тим, що неможливо встановити фактичний час початку і закінчення будівництва, а також неможливо встановити безспірний факт, що будинок був побудований у період перебування у шлюбі з нею, [PERSON] . Відповідно до будівельного паспорту, її покійному чоловіку рішенням № 228 виконкому Уманської районної ради народних депутатів від 13.05.1980 року надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та видано свідоцтво № [NUMBER] забудову садиби в [ADDRESS] . Відповідно до п. 6 свідоцтва № 93 на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, строк початку та закінчення будівництва травень 1980-1982 роки. Колишня дружина покійного [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] 16.03.1981 року. Позивач з 18 червня 1982 року по день смерті чоловіка, проживали та вели спільне господарство. Технічний паспорт на спадковий будинок та свідоцтво про право власності на нього виготовлено та видано, відповідно у 1988 році. Земельна ділянка набута покійним чоловіком у власність в 2009 році на підставі рішення Городецької сільської ради від 21.12.2009 року. Досудове врегулювання спору не дало бажаних результатів, а тому вона вимушена звертатися до суду з цим позовом. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] , право власності на 7/8 частин житлового будинку в [ADDRESS] , та право власності на 7/8 частин земельної ділянки площею 0,3878 га (кадастровий номер 7124381500:01:001:0894), надану для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та факти, викладені у позові та пояснила, що після смерті її чоловіка відкрилася спадщина, яку вона фактично прийняла, оскільки проживала разом з чоловіком на момент його смерті. Крім неї спадкоємцями є їх діти, які відмовилися від прийняття спадщини на її користь, та донька чоловіка від першого шлюбу, відповідач по справі, яка також має намір прийняти спадщину. До складу спадщини входить житловий будинок та земельна ділянка на якій він розташований. Вказаний житловий будинок був побудований у період їх шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, але оформлений був на ім`я чоловіка, після завершення будівництва. Державний акт на земельну ділянку також був виданий на ім`я чоловіка. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки із наданих матеріалів, нотаріусу було незрозуміло, коли було розпочато та завершено будівництво. Оскільки на цей час іншого шляху, крім судового, для вирішення питання прийняття спадщини не існує, вона звернулася до суду з цим позовом та просить суд його задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, вважає, що позивачем надано належні докази у підтвердження позовних вимог. Пояснила, що позивач та відповідач по справі є єдиними спадкоємцями за законом, які мають намір прийняти спадщину, але при її оформленні стало питання про визначення розміру спадкового майна, а саме земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку, які були набуті у період шлюбу спадкодавця з позивачем по справі, але оформлені на нього. Її довіритель проживала разом з чоловіком з червня 1982 року до дня його смерті, тому вважається такою, що прийняла спадщину. Крім того, вона з чоловіком спільно займалися будівництвом, а тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, але у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачу було відмовлено, оскільки із наданих документів нотаріусу незрозуміло коли було розпочато та завершено будівництво, що позбавило її можливості визначити розмір частки, яка дійсно є спадковим майном. В підтвердження позовних вимог до матеріалів справи надано довідку, у якій зазначено, що відповідач та її покійна мати 16.03.1981 року зняті з реєстрації місця проживання в [ADDRESS] , позивач та її покійний чоловік зареєстрували шлюб у червні 1982 року, технічна документація на будинок видана у 1988 році, державний акт на право власності видано у 1994 році у результаті її безоплатної приватизації. Тобто, вважає, що є доведеним факт, що житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] , є спільним майном подружжя, а тому до складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] входить лише 1/2 частина, на яку фактично останній мав право, як на майно, що придбано спільно у період шлюбу. За вказаних обставин просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Гупало М.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову. Вважає, що спадкове майно у виді житлового будинку та земельної ділянки не може бути спільним майном подружжя, оскільки відповідно до наявних документів, будівництво вказаного житлового будинку було розпочато у період, коли спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю відповідача і придбано воно було саме у період існування попереднього шлюбу і його удосконалення було розпочато з першою дружиною, матір`ю його довірителя. Позивачем не надано доказів про те, що вказане спадкове майно є їх спільною сумісною власністю подружжя, оскільки незрозуміло, на якій стадії будівництва перебував житловий будинок та у якій кількості уже були в наявності будівельні матеріали. Вважає, що покази свідків, надані в судовому засіданні не підтверджують позовних вимог, оскільки свідки так і не змогли підтвердити обставин та строків будівництва та походження будівельних матеріалів. Більше того, свідок [PERSON] надав покази, які не відповідають дійсності, оскільки він вказує, що коли було розпочато будівництво, ні дружини, ні дитини, у покійного не було, хоча покійний на той час перебував у першому шлюбі і проживав разом з першою дитиною та дочкою, тобто відповідачем по справі. Спадкодавець на момент укладення шлюбу з позивачем уже мав нерухоме майно, і у відповідності до вимог законодавства, вона має довести, що зазначене майно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок спільних трудових або грошових затрат, тільки у такому разі майно може бути визнано спільним майном подружжя, що позивач не довела. У зв`язку із зазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник третьої особи Паланської ОТГ Городецького старостинського округу Паланської сільської ради в судове засідання не з`явився, на адресу суду направили письмову заяву, у якій просили суд розгляд справи проводити у відсутність їх представника та винести рішення у відповідності до правових вимог законодавства України. Третя особа приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Вострікова О.І. в судове засідання не з`явилася, на адресу суду подала письмову заяву, у якій просила суд розгляд справи проводити у її відсутність на підставі наявних у суду матеріалів. Звертає увагу суду на те, що предметом у вказаній справі є визнання права власності у порядку спадкування, яке фактично ніким не оспорюється, а позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що позивач у справі [PERSON] брала активну участь у будівництві житлового будинку з самого початку будівництва. Також зазначив, що позивач та її покійний чоловік [PERSON] спільно проживали тривалий час саме у побудованому будинку по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що був знайомий з покійним [PERSON] з 1980 року. Останній почав будівництво у с. Городецьке в 1982 році та зазначив, що позивач, яка була дружиною [PERSON] брала активну безпосередню участь у будівництві їх будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем знайома тривалий час. Їй відомо, що позивач та [PERSON] почали спільно проживати із зими, але розписалися влітку 1982 року. Спільно вони проживали у будинку в с. Городецьке, який спільними зусиллями позивач та її покійний чоловік перебудували і від старого будинку нічого не залишилося. Усіх обставин будівництва та дати будівництва не пам`ятає. Суд, вислухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст.\~80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Городецької сільської ради Уманського району Черкаської області, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис про смерть № 1. Позивач [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстровано шлюбі з 18 червня 1982 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Уманським міським відділом РАГС Черкаської області. Згідно довідки Городецького старостинського округу Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області, виданої 10.12.2019 року за № 1286/14-05, [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , разом зі своїм чоловіком [PERSON] , з яким вони вели спільне господарство до дня смерті останнього, а саме до [INFO] . [PERSON] , до укладення шлюбу з позивачем перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Вказаний шлюб було розірвано 19 березня 1981 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Уманської районної ради народних депутатів від 13.05.1980 № 229, було надано дозвіл № 93 на право виконання будівельних робіт по [ADDRESS] . Вказаним дозволом було обумовлено строки будівництва, а саме початком будівництва вказано травень 1980 року, кінцем травень 1982 року. Зазначеним дозволом забудовнику роз`яснено права та обов`язки при будівництві. У відповідності до довідки Городецького старостинського округу Паланської сільської ради Уманського району Черкаської області від 09.12.2019 за № 1282/14-05, колишня дружина [PERSON] [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] [INFO] . Право власності на завершене будівництво, а саме на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] 03.02.1988 року, про що видане свідоцтво про право власності, яке зареєстроване в реєстрі за № 39, а також технічний паспорт на житловий будинок, у якому зазначено вартість житлового будинку, господарських споруд та будівель, станом на 12.01.1988 року. У відповідності до державного акту серії ЯИ № 691375 на право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS] , власником вказаної земельної ділянки, площею 0,3878 га, на підставі рішення Городецької сільської ради від 21 грудня 2009 року є [PERSON] . Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011079400063. Вказана земельна ділянка [PERSON] була передана у власність безоплатно, що підтверджується архівним витягом з рішення № 11 виконавчого комітету Городецької сільської ради народних депутатів. Постановою Вострикової О.І., приватного нотаріусу Уманського районного нотаріального округу, від 19.11.2019 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 0,3878 га (кадастровий номер 7124381500:01:001:0894), надану для ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження якої: [ADDRESS] , які належали її чоловіку [PERSON] . При цьому, нотаріусом встановлено, що [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявами про видачу на її ім`я свідоцтв про право власності на частку у спільному майні подружжя та про прийняття спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] , у зв`язку з чим було відкрито спадкову справу № 48/2016. Крім того, діти спадкодавця [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від прийняття спадщини на користь дружини спадкодавця [PERSON] . В подальшому [PERSON] подала заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини та заяву про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] . Майно, на яке заявник [PERSON] просила видати свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя складається із: житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,3878 га, наданої для ведення особистого селянського господарства місцезнаходження якої: [ADDRESS] . У своїй заяві [PERSON] стверджувала, що житловий будинок був побудований ними у період шлюбу зі спадкодавцем, право на земельну ділянку площею 0,3878 га також набуте у період перебування у шлюбі. Із наданого заявником будівельного паспорту [PERSON] рішенням № 229 виконкому Уманської районної Ради народних депутатів 13.05.1980 дозволено будівництво індивідуального будинку в [ADDRESS] , згідно п. 6 свідоцтва № 93 на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, строк початку та закінчення будівництва травень 1980-1982 рік. У поданому заявником технічному паспорті на житловий будинок в [ADDRESS] , виготовленому 12.01.1988, рік побудови житлового будинку і надвірних споруд не зазначений. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу та свідоцтва про укладення шлюбу, а також згідно перевіркою зробленою з ДРАЦС, спадкодавець [PERSON] за період будівництва з травня 1980 по 1982 рік перебував у двох шлюбах, а саме з 08.02.1976 по 19.03.1981 з громадянкою [PERSON] та з 18.06.1982 по день смерті з громадянкою [PERSON] . У зв`язку з цим, нотаріус вважає, що неможливо встановити фактичний час початку і закінчення будівництва і, у зв`язку з цим, безспірного факту, що будинок був побудований у період перебування у шлюбі саме із заявником і, відповідно, є їх спільним майном подружжя. Земельна ділянка площею 0,3878 га, набута у власність спадкодавцем на підставі рішення Городецької сільської ради від 21.12.2009 № 37-8/У, яким внесено зміни до рішення виконкому № 11 від 22.03.1994, у результаті її безоплатної приватизації. У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 57 СУ України земельна ділянка одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. На підставі зазначеного, приватним нотаріусом і було прийнято рішення про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється права власності та користування земельною ділянкою, на якій розташований такий об`єкт, а право власності чи користування переходить до тієї особи, яка набула право власності на нерухоме майно, розташоване на цій земельній ділянці. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті 26 вказаної постанови заначено, що при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. За загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли об`єктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса, суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності з\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Крім того, Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.03.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 10 роз`яснив, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Враховуючи, що [PERSON] за життя не розпорядився належним йому майном, спадкування здійснюється за законом. Згідно положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Нормою ч. 1 ст. 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно доч.2 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Судом було встановлено, що позивач по справі [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , які подали заяву про прийняття спадщини. Інші спадкоємці першої черги за законом від прийняття спадщини відмовилися на користь позивача по справі. До складу спадщини входять житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, на якій він розташований, за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане майно було зареєстроване за спадкодавцем, але у зв`язку з тим, що таке майно було набуте позивачем та спадкодавцем і спільно ними використовувалося у період шлюбу, таке майно в частині будинку є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи вимоги чинного сімейного законодавства. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного нерухомого майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття права власності на спірний будинок, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно наданих позивачем письмових доказів встановлено, що дійсно спадкодавець дозвіл на право виконання будівельних робіт за адресою: [ADDRESS] , отримав, перебуваючи у шлюбі з першою дружиною матір`ю відповідача по справі. Вказаним дозволом було визначено строки на проведення будівництва, і в межах цього строку спадкодавець розірвав шлюб з колишньою дружиною та уклав шлюб з позивачем у справі. Крім того, в межах вказаного періоду часу колишня дружина та дочка спадкодавця, яка є відповідачем у справі, були зняті з реєстрації за вказаною адресою, а позивач зареєструвала своє місце проживання. У відповідності до вимог ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва особа\~вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. У відповідності до технічної документації на житловий будинок [ADDRESS] , право власності за спадкодавцем було зареєстроване 12.01.1988 року, тобто у період існування шлюбу позивача та спадкодавця. Право власності на земельну ділянку у спадкодавця виникло також у період шлюбу з позивачем, а саме 12.02.2010 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку. Разом з цим, у відповідності до вимог п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. З огляду на вимоги, передбачені ст. 120 ЗК України, вбачається, що в зв`язку з тим, що житловий будинок дійсно є спільним майном подружжя, право на 1/2 частку якого мала позивач, то у разі визнання за позивачем відповідної частки права власності на зазначений будинок в порядку спадкування, до цієї особи також має перейти право на земельну ділянку на якій розташований даний будинок у розмірі частки права власності у спільному майні подружжя. Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням наданих позивачем доказів, позиції відповідача та досліджених у судовому засіданні обставин, судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, в тому числі на будинок, належний останньому на праві спільної сумісної власності подружжя, визначено коло спадкоємців, що не заперечується і іншим спадкоємцем, їх частки згідно вищенаведених приписів законодавства відповідають 1/8 частці спадкового майна кожному зі спадкоємців, а також враховуючи неможливість оформлення прав на спадкове майно у позасудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса в зв`язку із наявним спором між спадкоємцями щодо складових спадкового майна, тому, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на: - 7/8 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, а тому 1/2 його частина належить позивачу саме як одному з подружжя, а інша 1/2 частина є спадковим майном, частки позивача та відповідача у якому відповідають 3/8 та 1/8 частині з урахуванням відмови двох інших спадкоємців за законом від прийняття спадщини на користь позивача по справі; - 7/8 частин земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований спадковий будинок, право на яку переходить до позивача у відповідності з визначеним розміром частки права власності на цей будинок, у відповідності до ст. 120 ЗК України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. За змістом частини першої\~статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому сума сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору у розмірі 840,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved