Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

30.08.2021 представник позивача [PERSON] - адвокат Щербан М.Я. звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що розташований в [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , та її малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим будинком. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,1343 га для ведення особистого селянського господарства. Зазначає, що на прохання [PERSON] , яка є похресницею [PERSON] , позивач тимчасово зареєстрував її, а також її малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , у вищевказаному житловому будинку з 01 квітня 2019 року. Однак, останні не проживають в даному житловому будинку з травня 2019 року, тобто вже понад два роки без поважних причин. Вказує, що відповідачка з дочкою з моменту реєстрації з 01.04.2019року прожили в даному будинку не більше місяця часу і виїхали на постійне місце проживання до міста Львова, де проживають постійно за адресою: [ADDRESS] , разом із своїм співжителем [PERSON] , та вже тривалий час проживають разом. Стверджує, що [PERSON] з дочкою більше 2 (двох) років за місцем реєстрації фактично не проживає, договір найму відносно проживання в житловому будинку не укладався, із ним у будинку не проживали, спільне господарство не вели, спільним побутом не пов`язані, і не мають взаємних обов`язків, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, будинком не цікавиться, проте в добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку відповідач не бажає. Зазначає, що в даний час позивач хоче продати згаданий будинок, оскільки знайшовся покупець на будинок, однак в оформленні договору купівлі-продажу перешкоджає реєстрація в цьому будинку відповідачки з дочкою, які там давно не проживають, але зареєстровані. З огляду на наведене, просить суд усунути позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаним житловим будинком, шляхом визнання відповідачки та її малолітньої дочки такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим будинком. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2021 дану справу передано для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 29.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження (т.1 а.с.54). 15.02.2022 від [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, разом із додатками, в якому зазначає наступне. Вказує, що позивачем не заперечується, що він добровільно зареєстрував її та її дочку у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Підстава на якій її місце проживання реєструвалося в спірному житловому будинку власником у судовому порядку не оспорювалось, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Твердження позивача, що він тимчасово зареєстрував її з дочкою у спірному житловому будинку не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки вона та її дочка є членом сім`ї [PERSON] . [PERSON] , яка померла [INFO] , була її бабою та матір`ю позивача. Позивач долучив до матеріалів справи докази, з яких вбачається, що він отримав у власність спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] . У неї та її дочки немає іншого житла, а відтак вони були зареєстровані у спірному житловому будинку, оскільки з бабою та дідом вона проживала та виховувалась з дитячих років, що можуть підтвердити свідки. У свою чергу жодних належних доказів, зокрема строкового договору найму, позивач на підтвердження тимчасової реєстрації її з дочкою за адресою: [ADDRESS] , не надав. Станом на сьогоднішній день, у неї немає іншого житлового будинку у власності. Таким чином, вона може втратити не лише право користування житлом, а позбутися такого права взагалі й стати разом зі своєю малолітньою дочкою безхатченками. Вказує, що позивач стверджує, що не чинив їй перешкод у користуванні спірним житловим будинком, однак це не відповідає дійсності. Після смерті баби вона разом зі малолітньою дочкою продовжувала проживати у будинку за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що мала намір й надалі проживати за вказаною адресою, про що позивачу було відомо, вона зі згоди власника зареєструвала своє місце проживання та своєї дочки у спірному будинку. Однак, у травні місяці між нею та позивачем виник конфлікт, внаслідок чого вона вимушена була тимчасово переїхати з дочкою до іншого житла. Вона намагалась помиритися з позивачем та добровільно вирішити питання проживання у спірному будинку. Але позивач не бажав з нею розмовляти, на телефонні дзвінки не відповідав. Особисто зустрітися з позивачем у неї не було можливості, оскільки позивач фактично проживає у м. Києві та рідко приїжджає у село Верхній Лужок. Вона неодноразово поверталась до спірного будинку, очікуючи зустрічі з позивачем та узгодження її проживання у даному житловому будинку, але двері були зачинені, а замок змінений. Ключів позивач їй не надавав. У 2021 році під час однієї із спроб повернутись проживати до спірного будинку, вона помітила, що ведуться ремонтні роботи чужою особою. Протягом останнього року позивач вимагає, щоб вона знялась з реєстрації у спірному будинку та погрожував судовими процесами. Зазначає, що причиною її тимчасової відсутності у спірному житловому будинку є конфліктні відносини з позивачем, вона не покинула дане житло з власної волі та має намір проживати у ньому, оскільки іншого місця постійного проживання у неї та її доньки немає. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вказує, що вона не втратила інтересу проживати за адресою [ADDRESS] про що свідчить подання нею зустрічного позову. Крім того, вказує, що у позовній заяві позивач зазначає, що факт проживання відповідачки з дочкою у належному позивачу житловому будинку порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядженням своєю власністю, та реалізації його майнових прав як власника будинку. В даний час позивач хоче продати згаданий будинок, оскільки знайшовся покупець на будинок, однак в оформленні договору купівлі - продажу перешкоджає реєстрація в цьому будинку відповідачки з дочкою. З вказаного вбачається, що жодних конкретних аргументів, що підтверджують створення перешкод нею у користуванні спірним житлом позивачем не зазначено, належних та допустимих доказів з приводу цього суду не надано. Її місце реєстрації за адресою: [ADDRESS] жодним чином не порушує права позивача щодо вказаного житлового будинку. А намір позивача продати спірний будинок не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком. Більше того, позивач не проживає у даному будинку. Спірний будинок фактично пустує. Вважає, що визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком у зв`язку з тим, що позивач має намір продати спірний будинок, не відповідає принципу пропорційності та загальним засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність та розумність. Враховуючи наведене просить відмовити у позові в повному обсязі (т.1 а.с.109-114). Крім того, 15.02.2022 від [PERSON] як законного представника малолітньої [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву разом із додатками, в якому зазначає наступне. Зокрема, вказує, що станом на сьогоднішній день малолітня [PERSON] не набула права власності на інше житло, тому визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком, призведе до порушення права дитини на житло. У свою чергу малолітня [PERSON] вимушено проживає зі нею за іншою адресою, у зв`язку із неприязними стосунками із позивачем. Вказує, що малолітня [PERSON] не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її тимчасового не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Враховуючи наведене просить відмовити у позові в повному обсязі (т.1 а.с.93-101). Крім того, 15.02.2022 [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом вселення її та її малолітньої дочки [PERSON] в спірний житловий будинок. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що вона є членом сім`ї - онукою [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] (позивач за первісним позовом) являється її дядьком та хресним батьком. З дитячих років вона виховувалась та проживала з бабою та дідом. [PERSON] до 18.01.2013 була її піклувальником, а з 18.01.2013 - [PERSON] . Її матір, [PERSON] рішенням суду позбавлено батьківських прав. Біологічний батько - [PERSON] перебував на обліку в психіатричному кабінеті Старосамбірської ЦРЛ та за станом психічного здоров`я потребував постійного стороннього догляду. Після смерті баби [PERSON] , відповідач 01.04.2019 добровільно зареєстрував її з дочкою за адресою їх фактичного проживання: [ADDRESS] . Підстава на якій її місце проживання та її дочки реєструвалося в спірному житловому будинку власником у судовому порядку не оспорювалось, тому вважається, що вона та її дочка набули права користування цим житлом на законних підставах. Право власності на спірний будинок відповідач зареєстрував на своє ім`я, але запевняв її, що вона дочка будуть проживати у даному житловому будинку, як члени сім`ї. Відповідач постійно зареєстрований та проживає у м. Києві та інтересу фактично проживати у спірному будинку у нього не було. Однак, між нею та відповідачем виник конфлікт у зв`язку з чим вимушена була тимчасово переїхати з дочкою до іншого житла. Вона намагалась помиритися з відповідачем та добровільно вирішити питання проживання у спірному будинку. Але він не бажав з нею розмовляти, на телефонні дзвінки не відповідав. Особисто зустрітися з відповідачем у неї не було можливості, оскільки він фактично проживає у м. Києві та рідко приїжджає у село Верхній Лужок. Вона неодноразово поверталась до спірного будинку, очікуючи зустрічі з відповідачем та узгодження її проживання у даному житловому будинку, але двері були зачинені, а замок змінений. Ключів відповідач їй не надавав. У 2021 році під час однієї із спроб повернутись проживати до спірного будинку, вона помітила, що ведуться ремонтні роботи чужою особою. Фактично вона та її дочка позбавлені можливості проживати у спірному будинку, оскільки відповідач недобросовісно та незаконно чинить перешкоди у користуванні житлом. Зазначає, що причиною її тимчасової відсутності у спірному житловому будинку є конфліктні відносини з позивачем, вона не покинула дане житло з власної волі та має намір проживати у ньому, оскільки іншого місця постійного проживання у неї та її доньки немає. Вважає, що вона на її малолітня дочка мають право на рівних правах з відповідачем [PERSON] користуватися житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Так як відповідач добровільно їх до будинку не пускає, вимушена звертатися за захистом своїх прав та прав малолітньої дочки із зазначеним зустрічним позовом до суду (т.1 а.с.115-119). 22.02.2022 від представника позивача за первісним позовом [PERSON] - адвоката Щербана М.Я. надійшла відповідь на відзив в якій зазначає наступне. Зокрема зазначає, що [PERSON] до свого повноліття, перебуваючи під опікою [PERSON] та [PERSON] , постійно проживала за адресою [ADDRESS] , де навчалася у Красноставській загальноосвітній школі 1-го ступеня. Весь цей період вона ніколи не проживала за адресою [ADDRESS] . Після отримання неповно-середньої освіти [PERSON] переїхала проживати до міста Львова, де спочатку навчалася у Львівській школі мистецтв та у Львівській академії друкарства, а згодом періодично знаходила різні місця працевлаштування, продовжуючи проживати у м.Львів. Весь цей час у батьківському будинку за адресою [ADDRESS] постійно проживав [PERSON] 1968 р.н., який помер [INFO] . [PERSON] уникала з ним контактів і лише кілька разів відвідувала [PERSON] , коли та перебувала в с.Верхній Лужок, хоч сама [PERSON] проживала весь цей період на різних квартирах у м. Львові, перебуваючи раніше на реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] 14 травня 2018 року право приватної власності на батьківській будинок, в якому проживав позивач все своє дитинство, за адресою [ADDRESS] перейшло до нього в порядку спадкування за законом. У цей час [PERSON] казала, що розірвала особисті відносини із батьком [PERSON] і вже не може проживати у його квартирі у м. Львові. Тому поки шукає роботу у місті Львові, немає де жити. Позивач запропонував їй поїхати у село Красностав Володимир-Волинського району, Волинської області, де вона провела своє свідоме дитинство і де проживав [PERSON] .. Однак вона повідомила позивачу, що це надто далеко до Львова і звідти не зручно шукати роботу у Львові. Тоді позивач дозволив їй поїхати тимчасово проживати у його будинку за адресою [ADDRESS] . Зі свого боку вона попросила позивача зареєструвати її за цією адресою, оскільки втратила довідку з ідентифікаційним податковим номером (ІПН), який необхідний їй для відкриття рахунку у банку і оформлення платіжної картки, а також попросила якісь кошти на проживання. На що позивач також погодився, як тимчасовий крок, та дав їй 5 тис. грн. як на перший час на проживання. Тому [PERSON] свідомо вводить суд в оману, стверджуючи, що у неї немає іншого місця проживання крім с. Верхній Лужок. Вона немає жодних перешкод, щоб переїхати проживати туди, де провела дитинство за адресою: [ADDRESS] , якщо має таку необхідність, бажання, або проживати у місті Львові де на даний час у неї створилася сім`я, і має всі умови для проживання, виховання та навчання дітей. Вказує, що після кількох місяців на початку 2019 року [PERSON] повідомила позивача, що знайшла роботу у Львові і згодом переїхала туди, залишивши добровільно будинок позивача у с. Верхній Лужок. Після того як будинок пустував понад півроку позивач вирішив його продати і восени 2019 року попросив [PERSON] написати і розмістити на будинку відповідну заяву про продаж із вказанням його номеру телефону, що вона згодом і зробила. Більше того вона знайшла якогось свого знайомого [PERSON] , котрий нібито зацікавився купівлею його будинку у с. Верхній Лужок. Вона організувала позивачу з ним зустріч, але вони не дійшли згоди щодо ціни за продаж будинку. У цей час позивач отримав ще кілька дзвінків від зацікавлених осіб придбати його будинок у с. Верхній Лужок, про що неодноразово говорив з [PERSON] по телефону. Жодного конфлікту між позивачем та відповідачем за весь це час не було. Більше того позивач неодноразово надавав їй грошову допомогу у розмірі від 5 до 15 тис. грн. Тому [PERSON] свідомо вводить суд в оману стверджуючи, що була змушена виселитися через якийсь конфлікт з позивачем. Весь цей період жодних конфліктів між ними не було. Твердження, що позивач її виганяв з будинку - тим більше не відповідають дійсності. Вона цілком добровільно виїхала з с. Верхній Лужок ще в першій половині 2019 року, що підтверджується показами свідків та документами, які містяться в матеріалах справи. Крім того вказує, що в кінці літа 2020 року з`явився потенційний покупець на будинок позивача, з яким позивач почав вести переговори про можливість оформлення договору купівлі-продажу. Це набуло особливої актуальності оскільки його батько [PERSON] 1944 р. н., як раз пережив серію інсультів і проходив досить дороге інтенсивне лікування. Тоді позивач попросив [PERSON] написати заяву, щоб вона добровільно знялась з реєстрації за місцем проживання у с. Верхній Лужок, оскільки на той момент вона не проживала за даною адресою уже приблизно півтора року. Натомість вона почала вимагати усю суму за продаж будинку позивача, не маючи жодних майнових прав на нього. Тоді вона категорично заявила позивачу, що не зніметься з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] і в такий спосіб не дасть позивачу можливості розпоряджатися своїм майном, зокрема продати його. Після кількох особистих зустрічей з нею та телефонних розмов, під час яких позивач намагався пояснити їй, що у неї немає жодних юридичних підстав вимагати від нього ці кошти, він дав їй ще півроку подумати оскільки не хотів жодних конфліктів з нею. Протягом усього цього періоду [PERSON] мала і має номер мобільного телефону позивача і вони ще багато раз з нею спілкувалися протягом усього цього часу. Тому її ствердження, що позивач уникає з нею контакту не відповідають дійсності. Влітку 2021 року, порадившись із адвокатами та зібравши докази того, що вона не проживала понад два роки за адресою [ADDRESS] позивач подав відповідний позов до суду для усунення перешкод розпоряджатися нерухомим майном, яким володіє на праві приватної власності. Тому [PERSON] свідомо вводить суд в оману, стверджуючи, що мета зустрічного позову усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном позивача у с. Верхній Лужок. Насправді її мета полягає у неправомірній вимозі передати їй кошти з продажу даного майна, яким позивач володіє на праві приватної власності. Позовні вимоги первісного позову підтримує, проти зустрічного позову заперечує (т.1 а.с.137-144). Ухвалою суду від 23.05.2022 первісну позовну заяву [PERSON] залишено без руху, надано термін для усунення недоліків (т.1. а.с.179-181). Ухвалою суду від 03.06.2022 продовжено розгляд справи (т.1 а.с. 186,187). Ухвалою суду від 03.06.2022 зустрічну позовну заяву залишено без руху, надано термін для усунення недоліків (т.1 а.с.198-201). Ухвалою суду від 01.07.2022 прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження із первісним позовом (т.1 а.с.227-229). 12.07.2022 від представника позивача [PERSON] - адвоката Щербана М.Я. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі та задовольнити вимоги первісного позову, з підстав, аналогічних тим, які викладені у відповіді на відзив ( т.1, а.с.230-236). 15.09.2022 представник позивача [PERSON] - адвокат Щербан М.Я. подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, покликаючись на те, що в [PERSON] народилася друга дитина [PERSON] , [INFO] , яка також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а тому просить суд, окрім вищенаведених позовних вимог, також усунути перешкоди у користуванні спірним житловим будинком шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим будинком (т.2 а.с.10-12). Ухвалою суду від 19.09.2022 заяву представника позивача за первісним позовом - адвоката Щербана М.Я. про збільшення позовних вимог від 15.09.2022року - прийнято до розгляду, залучено до участі у справі як співвідповідача за первісним позовом [PERSON] , [INFO] (т.2 а.с.29-32). Ухвалою суду від 20.10.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду( т.2 а.с.45-46). В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник - адвокат Щербан М.Я. позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі, просили такі задовольнити, проти зустрічного позову заперечили в повному обсязі, з вищенаведених підстав. Представники відповідачів за первісним позовом - адвокати Фостяк А.Я. та Косик Л.А. проти первісного позову заперечили в повному обсязі та підтримали позовні вимоги зустрічного позову, з вищенаведених підстав. Представник третьої особи - Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, проте подав до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152390198 від 11.01.2019 (т.1 а.с.14). Право власності на зазначений житловий будинок у позивача [PERSON] виникло 11.01.2019року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.01.2019, виданого приватним нотаріусом Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №25 ( т.1 а.с.13). Крім того, позивачу [PERSON] також належать на праві власності дві земельні ділянки, а саме: кадастровий номер 4625181300:06:002:0014, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , та кадастровий номер 4625181300:06:002:0015, площею 0,1343 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.01.2019 (т.1 а.с.15,17), копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.01.2019 (т.1 а.с.16,18). Як вбачається із копії технічного паспорта від 27.06.2018, спірний житловий будинок [ADDRESS] одноповерховий, має загальну площу 118,4 кв.м., житлову площу 68,3 кв.м., складається з чотирьох кімнат та кухні, до господарських будівель та споруд входять: сарай, будівля для худоби, сарай, вбиральня (т.1 а.с. 19-23). Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №318 від 06.05.2021 [PERSON] , [INFO] та її дочка [PERSON] , [INFO] , зареєстровані але не проживають у [ADDRESS] (т.1 а.с.26). Із Акту перевірки факту проживання від 06.05.2021 слідує, що при обстеженні виявилося, що [PERSON] разом із своєю неповнолітньою дочкою [PERSON] з 01.04.2019 р. зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте протягом 2020-2021 років та на даний час фактично не проживають за вказаною адресою. Даний факт також підтверджується свідченнями сусідів (т.1 а.с.27). Як вбачається із копії листа - відповіді ВП№1 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області №щ-5/А3-204 від 12.05.2021 в ході подворого обходу по [ADDRESS] проведено опитування сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які проживають біля житлового будинку, який належить на праві приватної власності гр. [PERSON] , щодо факту проживання в цьому будинку гр. [PERSON] та її малолітньої дочки, в ході якого стало відомо, що гр. [PERSON] разом із своєю малолітньою дочкою з кінця 2019 року, протягом 2020-2021 років не проживає і не з`являється в будинку по [ADDRESS] і їм не відомо за якою адресою вони на даний час проживають (т.1 а.с. 29). Згідно даних паспорта громадянина України, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.120), [PERSON] народилася в м.Старий Самбір Львівської області, з 2005року по 01.04.2019року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 01.04.2019року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.08.2016 [PERSON] народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.122). Відповідно до Інформації з Державного реестру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реестру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №298123194 від 06.02.2022 у вказаних реєстрах за параметрами запиту [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] інформація відсутня (т.1 а.с.123). Відповідно до Інформації з Державного реестру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реестру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №298523849 від 08.02.2022 у вказаних реєстрах за параметрами запиту [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] інформація відсутня (т.1 а.с.124). Із рішення Володимир-Волинського суду Волинської області від 07.11.2005 року у справі №2-1189/05 відомо, що [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] ( т.1 а.с.125). Відповідно до розпорядження Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області №15 від 18.01.2013 року звільнено [PERSON] , жительку [ADDRESS] від здійснення повноважень піклувальника над неповнолітньою онукою [PERSON] , [INFO] та призначено [PERSON] , жителя [ADDRESS] , піклувальником над неповнолітньою онукою [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.126). Рішенням виконавчого комітету Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №23 від 17.02.2022 затверджено висновок органу опіки і піклування Стрілківської сільської ради про недоцільність визнання втрати права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] , та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої дитини [PERSON] (т.1 а.с. 217). Відповідно до вищевказаного висновку органу опіки та піклування, вимоги про визнання втрати права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] , та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої [PERSON] , є такими, що порушують реалізацію житлових прав дитини, суперечать її інтересам та є недоцільними (т.1 а.с.220). Рішенням виконавчого комітету Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №96 від 30.11.2022 затверджено висновок органу опіки і піклування Стрілківської сільської ради про недоцільність визнання втрати права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] , та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої дитини [PERSON] (т.2 а.с. 50). Відповідно до вищевказаного висновку органу опіки та піклування, вимоги про визнання втрати права користування житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] , та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої [PERSON] , є такими, що порушують реалізацію житлових прав дитини, суперечать її інтересам та є недоцільними (т.2 а.с.51-53). Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №509 від 05.08.2022 [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані але не проживають у [ADDRESS] ( т.1 а.с.243). Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №524 від 11.08.2022 власником житлового будинку у [ADDRESS] є [PERSON] , на даний час в даному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с. 244). Свідок [PERSON] в судовому засіданні під час допиту суду пояснила, що [PERSON] ще з раннього дитинства тривалий час проживала у с.Верхній Лужок, разом зі своєю матір`ю та біологічним батьком, а також дідом та бабою, часто туди приїжджала, зокрема влітку, допомагала у господарстві, доглядала за дідом та бабою. Батьки позивача [PERSON] визнавали [PERSON] своєю внучкою, як дочку [PERSON] , вважали її членом своєї сім`ї. [PERSON] ще до смерті бабці проживала у спірному будинку разом із дочкою, та певний час проживала там після смерті бабці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні під час допиту суду пояснив, що [PERSON] жила у спірному будинку з дитинства з батьками. Після смерті матері, [PERSON] жила з бабцею якій допомагала по господарстві. Потім [PERSON] працювала десь у Львові та часто приїздила до бабці. Коли бабця хворіла, то [PERSON] її доглядала. Після смерті бабці [PERSON] жила у тому будинку з дитиною. Зазначив, що на даний час в спірному будинку проводяться ремонтні роботи [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні під час допиту суду пояснив, що він з 2015 року працює сільським головою сільської ради, а на даний час є старостою. Вказав, що [PERSON] зареєстрована, але з 2019року не проживає у с.Верхній Лужок. [PERSON] два чи три рази, вона приїжджала отримувати довідки та реєструвати місце проживання дочки. Зі слів сусідів, йому відомо, що [PERSON] проживала у спірному будинку декілька місяців із своєю бабусею. Жодних скарг на позивача [PERSON] з приводу даного спору не поступало. Свідок [PERSON] в судовому засіданні під час допиту суду пояснила, що з 2000 року перебуває за кодоном та приїжджає по 2-3 рази на рік в с.Верхній Лужок. Зазначила, що добре знала маму [PERSON] з дитинства, вона разом з [PERSON] та її братом проживала в селі у бабусі, мами позивача, яка згодом стала опікуном [PERSON] . Вказала, що вона вирішила придбати собі будинок, та побачила оголошення про продаж спірного будинку та зателефонувала до [PERSON] , який попросив [PERSON] і вона добровільно віддала їй ключі від будинку та забрала з будинку усі необхідні їй речі. За дозволом [PERSON] вона почала в будинку ремонтні роботи проте на даний час такі не завершені та припинені, будинок не придатний до проживання. Крім того зазначила, що [PERSON] не зверталася до неї з проханням повернути ключі від будинку, просила тільки повідомити коли буде розраховуватися за будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні під час допиту суду пояснила, що є дружиною позивача [PERSON] , який є хресним батьком, а його мама була опікуном [PERSON] . Спірний житловий будок чоловік отримав у спадок від своєї мами. На прохання [PERSON] в 2019 році, [PERSON] зареєстрував її місце проживання у спірному будинку, оскільки їй потрібно було зареєстроване місце проживання для виготовлення документів, деякий час проживала вона у вказаному будинку та у 2019 році покинула даний будинок. Коли [PERSON] повідомив [PERSON] , що має намір продати будинок вона розмістила оголошення про продаж і [PERSON] зголосилася купити спірний будинок, тоді на прохання [PERSON] добровільно передала покупцю ключі від будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні під час допиту суду пояснив, що з 2015 року працює дільничним інспектором поліції та кожного дня перебуває на дільниці до якої входить також і с.Верхній Лужок, за час роботи [PERSON] особисто не знав і не бачив, вперше зустрівся з нею у Стрілківській сільській раді на засіданні служби у справах дітей. Жодних скарг на позивача [PERSON] з приводу даного спору до нього не поступало. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані наступними нормами права. Відповідно до ч.2, 4 ст.10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.3 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Разом із цим, серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини». За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Отже право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Конституцією України, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місце проживання, здійснюють батьки. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до вимог ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство).Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до вказаних норм закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Вичерпного переліку таких поважних причин, а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Розглядаючи справу, суд має враховувати інтереси всіх сторін і вирішувати спір залежно від установленого та на підставі закону, а також враховуючи, що внаслідок визнання особи такою, що втратила право користування житлом, порушується право особи на житло. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Висновки Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №210/2639/17 (провадження №61-4079св20) зроблено висновок, що: «враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому, Верховним Судом ураховано відсутність в особи іншого житла для постійного проживання. Отже, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона не втратила інтерес не відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав та буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, не забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні статті 1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом статті 8 Конвенції. Тому, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів обох сторін спору. Так, звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] вказував, що починаючи з травня 2019 року відповідачка [PERSON] разом із своїми дітьми не проживають у належному йому на праві власності житловому будинку, без поважних причин більше двох років, відповідачка постійно проживає за місцем проживання батька її другої дитини [PERSON] , з яким перебуває у фактичних шлюбних стосунках. Він (позивач) має намір продати належний йому житловий будинок, в якому ніхто не проживає, у зв`язку з чим звертався до відповідачки [PERSON] з вимогою зняття з реєстрації місця проживання у цьому помешканні, втім остання відмовляється в добровільному порядку вчинити такі дії. Посилаючись на те, що реєстрація відповідачки перешкоджає йому вільно розпоряджатися належним на праві власності будинком, позивач просить суд визнати відповідачку та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В свою чергу, відповідачка [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що ніколи не втрачала інтерес до проживання в спірному будинку, бажає там мешкати разом із дітьми, оскільки таке є її єдиним житлом, вона та її діти є зареєстрованими у даному будинку, а її теперішнє не проживання у ньому не є постійним та пов`язане з сімейними обставинами. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] , разом із малолітньою дочкою, фактично проживала та була зареєстрована у спірному будинку зі згоди власника цього будинку - позивача [PERSON] .. Підстава, на якій місце проживання відповідачки [PERSON] та її малолітніх дітей реєструвалося в спірному житловому будинку власником у судовому порядку не оспорювалось, тому вважається, що вона та її діти набули права користування цим житлом на законних підставах. Належних доказів на підтвердження того, що реєстрація місця проживання відповідачки [PERSON] у спірному житловому будинку була тимчасовою, зокрема, наявність укладеного між сторонами строкового договору найму (оренди) житла, позивач [PERSON] суду не надав. Із наданих в судовому засіданні пояснень сторін та показів свідків слідує, що відповідачка [PERSON] ще з раннього дитинства тривалий час проживала у спірному будинку разом із своєю матір`ю, як член сім`ї колишнього власника будинку, часто та періодично туди приїжджала, пізніше проживала у спірному будинку разом із дочкою, зареєструвала своє та дочки місце проживання у ньому, іншого житла у власності чи на праві користування не має, що в сукупності свідчить про наявність у відповідачки [PERSON] тривалих та тісних зв`язків із спірним житлом. При цьому, із пояснень сторін та показів свідків також відомо, що протягом періоду відсутності [PERSON] у спірному будинку, а саме починаючи з травня 2019року, остання допомагала позивачу [PERSON] із продажем даного будинку, зокрема, восени 2019 року на прохання позивача розміщувала оголошення про продаж будинку, займалася пошуком покупців, організацією їх зустрічі з позивачем як власником, підтримувала контакт із позивачем по телефону з приводу будинку. Далі, в кінці літа 2020 року, з`явився потенційний клієнт на будинок, з яким [PERSON] зустрічалася для передачі ключів від будинку. В подальшому в спірному будинку проводилися ремонтні роботи і такий на даний час не придатний до проживання. До суду із даним позовом позивач [PERSON] звернувся в кінці літа 2021року. Наведені обставини у своїй сукупності, свідчать про те, що за вказаний період не проживання відповідачкою [PERSON] у зазначеному будинку, остання не втратила інтересу до спірного житла. За таких обставин та враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності у [PERSON] на праві власності чи користування іншого нерухомого майна, суд приходить до переконання, що припинення права користування відповідачки спірним житлом не відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції. Крім того, позивач за первісним позовом не довів суду, яким чином реєстрація відповідачів у спірному житлі перешкоджає йому у реалізації права власності на будинок. Посилання позивача на неможливість вільно розпоряджатися майном суд не приймає до уваги, так як згідно ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. У будь-якому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Наведені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Доводи позивача щодо неоплати відповідачкою комунальних послуг суд не бере до уваги, оскільки такі обставини не є підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Право користування житлом не ставиться в залежність від виконання чи невиконання особою своїх обов`язків по сплаті житлово-комунальних послуг, передбачених ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і не є предметом спору, що розглядається. Крім того, необхідно враховувати, що у даній справі первісний позов пред`явлено також до малолітніх дітей відповідачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані у спірному житловому будинку та яких позивач також просить визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Між тим, згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування. Як зазначав суд вище, повноважний орган опіки та піклування вважає не доцільним позбавлення права користування житлом малолітніх дітей відповідачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а тому у суду відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування спірним будинком. Крім того, зважаючи на реєстрацію у спірному будинку малолітніх дітей, позбавлення їхньої матері права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та є втручанням у право на житло в розумінні положень статті 8 Конвенції на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №210/2639/17. Підсумовуючи первісний позов, суд прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для його задоволення, оскільки встановив, що відповідачка не втратила інтерес до житлового приміщення, в якому проживала та є зареєстрованою по даний час, разом зі своїми малолітніми дітьми, іншого належного їй на праві власності чи праві користування житла не має, а тому визнання відповідачки та її малолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням становитиме невиправдане втручання в її приватну сферу, покладе на відповідачку надмірний тягар та буде порушувати право на повагу до житла. Щодо зустрічних позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення, суд зазначає наступне. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до положень статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивачу мають належати права користування майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування відповідним майном. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Як слідує зі змісту зустрічної позовної заяви, предметом спору є вимога про зобов`язання [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні спірним житловим будинком шляхом її вселення, разом із дочкою, у даний будинок. Підставою заявлених вимог є посилання позивачки [PERSON] на те, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у доступі до спірного будинку. Отже, для задоволення цього позову суд має встановити, що відповідач [PERSON] як власник житла вчиняє протиправні дії, а саме чинить перешкоди позивачці [PERSON] у доступі до спірного нерухомого майна. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В обґрунтування своїх вимог, позивачка за зустрічним позовом стверджує, що відповідач [PERSON] перешкоджає їй потрапити до будинку, між ними склалися конфліктні відносини та у неї відсутні ключі від будинку. В свою чергу відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] добровільно виїхала з даного будинку, забрала з будинку свої речі та добровільно самостійно передала ключі від будинку [PERSON] як потенційному покупцю такого, жодного разу не зверталася до нього з проханнями повернути ключі від будинку чи надати їй можливість проживати у спірному будинку, між ними не було жодних конфліктів до моменту вирішення питання про поділ коштів виручених з продажу будинку. За таких умов, оскільки обставини, на які покликається позивачка за зустрічним позовом [PERSON] як на підставу своїх вимог повністю заперечуються відповідачем [PERSON] , тому такі обставини, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, потребують доведення. Доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 06.04.2020 у справі №754/14843/16. Однак, позивачкою [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами факту перешкоджання їй у користуванні спірним житловим будинком з боку відповідача [PERSON] . Жодного доказу, який би свідчив про наявність неправомірних перешкод позивачці [PERSON] у зі сторони відповідача [PERSON] у здійсненні її законного права на користування спірним житловим приміщенням, перешкод у доступі до такого, доказів того, що позивачка не проживає у згаданому будинку через неправомірні дії відповідача чи інших осіб, суду не подано. У судовому засіданні [PERSON] не заперечувала того, що добровільно передала ключі від будинку [PERSON] як потенційному покупцю, та в подальшому не зверталася до такої з проханнями повернути ключі від будинку. У матеріалах справи відсутні також докази звернення позивачки [PERSON] до відповідача [PERSON] з вимогою надати в розпорядження ключі від будинку чи надати їй можливості повернутися проживати у спірний будинок. Також, матеріали справи не містять жодних даних щодо звернення позивачки [PERSON] до правоохоронних органів чи органу місцевого самоврядування із заявами про вчинення відповідачем [PERSON] перешкод у користуванні вказаним житлом, виникнення конфліктів між ними. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] (староста Верхньолужоцького старостинського округу) та [PERSON] (дільничний інспектор поліції) у своїх показах зазначили, що жодних скарг чи звернень з приводу чинення [PERSON] перешкод у користуванні житлом чи доступі до такого, виникнення конфліктів між ними, до них не надходило. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] у своїх показах не підтвердили фактів чинення [PERSON] перешкод [PERSON] у користуванні спірним будинком. Надані в судовому засіданні пояснення позивачки [PERSON] про чинення їй відповідачем [PERSON] перешкод у користуванні спірним будинком, суд не бере до уваги в якості належних та допустимих доказів вищевказаних обставин, з огляду на наступне. Згідно ст.92 ЦПК України сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи. Відповідно до ст.234 ЦПК України якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їхньою згодою можуть бути допитані як свідки згідно із статтями 230-232 цього Кодексу. Як роз`яснено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування. З наведеного вбачається, що засобом доказування вважають не будь-які пояснення сторін, а лише ті, які одержані під час допиту цих осіб як свідків. І тільки в тому разі відомі їм факти стануть доказами, що відповідатимуть правилу належності та допустимості. Однак, в ході судового розгляду позивачка [PERSON] не була допитана в якості свідка, клопотання про допит її як свідка заявлено не було, остання в судовому засіданні надавала особисті пояснення з приводу спору, які не є засобом доказування. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин, позивачкою за зустрічним позовом суду не представлено, і матеріали справи таких доказів не містять. Сам факт звернення позивачки до суду із зустрічним позовом не свідчить про порушення її прав, а таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. Суд також враховує те, що у даній справі зустрічний позов про вселення [PERSON] подала лише після звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком. При цьому, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні та викладених у відзиві, заперечує проти позову з підстав того, що жодних перешкод у доступі до будинку позивачці не чинилося і не чиниться, позивачка має безперешкодний доступ до спірного житлового будинку, примусового вселення вона не потребує. Із позовними вимогами про виселення [PERSON] із спірного будинку [PERSON] до суду не звертався і таких не заявляв. Із пояснень сторін та показів свідків відомо, що на даний час в спірному будинку проводяться ремонтні роботи і такий не придатний до проживання. За таких обставин, суд вважає, що зустрічний позов заявлений передчасно. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачка [PERSON] не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди у користуванні належним йому на праві власності спірним житловим будинком, отже не довела і порушення її прав та інтересів зі сторони відповідача, що потребують судового захисту, а тому суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити. Приймаючи до уваги наслідки розгляду спору судом, а саме те, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів, проаналізувавши матеріали справи в частині, що стосуються судових витрат, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе понесені сторонами судові витрати залишити за ними по фактично понесеним.

Outcome: dismissed