Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні власністю, а саме частиною домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та вселити її в зазначене домоволодіння. В обґрунтування вимог зазначила, що перебувала з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 08.11.2017 шлюб між ними було розірвано. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.07.2021 року спірне домоволодіння розділено по частині між ними. Однак відповідач чинить їй перешкоди в користуванні її часткою домоволодіння, не пускає її, не дає ключі, забороняє знаходиться на території домоволодіння і будинку, а також чинить перешкоди вселення її, та їх спільних дітей до будинку. Тому з метою захисту порушених прав просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 19.10.2022 року заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 травня 2022 року по цивільній справі № 211/7809/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном скасовано. Справу призначити до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 05.12.2022 року провадження у цивільній справі № 211/7809/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном зупинити до розгляду до Дніпровським апеляційним судом скарги на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року у справі № 211/4769/20 за повозом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності. Ухвалою суду від 24.02.2023 року провадження по справі відновлено. Позивач [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, вкотре надав заяву про відкладення розгляду справи , без надання доказів поважності причини неявки в судове засідання. Оскільки відповідач багаторазово, без доказів, надає клопотання про відкладення розгляду справи, суд вважає, він зловживає своїми процесуальними правами, що призводить до затягування розгляду справи та враховуючи тривалість розгляду справи в суді, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як встановлено судом, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року, за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності, визнано за [PERSON] право власності на частку домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з глинобитного, обкладеного цеглою житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 61,3 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., цегляної літньої кухні з підвалом Б під літ. «Б» площею 19,8 кв.м., цегляного сараю літ. «В» площею 11,0 кв.м., цегляного сараю літ «Г» площею 3,3 кв.м., цегляної вбиральні літ. Д» площею 1,7 кв.м., дощатого душа літ. «Е» площею 1,3 кв.м., парканів 1,2, водоколонки І, замощення ІІ, вартістю 79731,00 грн. Іншу частку визнано за [PERSON] . Рішення було оскаржене відповідачем до Дніпровського апеляційного суду та Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.12.2022 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 липня 2021 року залишено без змін. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23лютого 2006 року №3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Однак відповідач своїм правом не скористався, відзиву на позов не надав. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved