Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнювала та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики від 25.04.2020 розмірі 194\~730 грн., проценти за користування позикою в розмірі 38\~668,76 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 6\~881,09 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.04.2020 між сторонами укладено договір позики, згідно якого позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 260\~000 грн. на строк до 25.04.2022. Всупереч умовам договору відповідач позики не повернула в повному обсязі, внаслідок чого розмір заборгованості становить 194\~730 грн. Дану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку, а також проценти за користування коштами під час дії договору в розмірі 38\~668,76 грн., які обраховані на рівні облікової ставки НБУ та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 26.04.2022 по 13.03.2023 в розмірі 6\~881,09 грн. Відповідач не погодилась і подала відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Не заперечує факту отримання позики, проте зазначає про неможливість повернення боргу у зв`язку з скрутним матеріальним становищем. Крім того, у зв`язку з воєнним станом звільняється від сплати трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Просить в позові відмовити. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява подана засобами поштового зв`язку 20.05.2022 та поступила до суду 24.05.2022 і передана для розгляду судді Гиричу С.В. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 04.07.2022 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи. Надалі, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26.07.2022 задоволено заяву головуючого про самовідвід, після чого справа передана для розгляду судді Леньо С.І. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Інтереси сторін представляли адвокати, а відтак в силу вимог статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку роз`яснювати процесуальні права та обов`язки. 10.11.2022 та 30.01.2023 представником позивача подано до суду заяви про збільшення розміру позовних та докази надсилання копії цих заяв відповідачу, що відповідає вимогам частини п`ятої статті 49 ЦПК України. В подальшому, 14.03.2023 представником позивача подано заяву про зменшення розміру позовних та стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики від 25.04.2020 розмірі 194\~730 грн., процентів за користування позикою в розмірі 38\~668,76 грн. та трьох відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 6\~881,09 грн. Як зазначено в цій заяві, позивач 13.03.2023 отримала від приватного нотаріуса Кулиняки І.Я, кошти в сумі 65\~270 грн., які попередньо відповідач внесла на депозитний рахунок нотаріуса, внаслідок чого загальний розмір заборгованості за договором позики зменшився до суми 194\~730 грн. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 08.05.2023. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статі 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Представник позивача під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримала, дала пояснення, аналогічні мотивам позову та просить такий задоволити. Представник відповідача під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позовних вимог частково заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просила в позові відмовити. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 25.04.2020 між позивачем та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передала відповідачу у борг 260\~000 грн. на строк до 25.04.2022. На підтвердження отримання коштів відповідач надала позивачу власноручно написану розписку від 25.04.2020, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.7). Відповідач, як вбачається з мотивів відзиву, визнає факт отримання зазначених коштів від позивача. Також відомо, що з метою виконання зобов`язань за договором позики та у зв`язку з ухиленням [PERSON] від прийняття виконання відповідач періодично вносила на депозитний рахунок приватного нотаріуса Кулиняк І.Я. грошові кошти. Зокрема, в сумі 13\~500 грн. згідно квитанції від 26.11.2021, в сумі 8\~100 грн. згідно квитанції від 10.12.2021, в сумі 8\~100 грн. згідно квитанції від 13.12.2021, в сумі 36\~570 грн. згідно квитанції № 000007 від 27.09.2022 (а.с.76). Вказані обставини сторонами не оспорюються та згідно частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. В свою чергу, позивач отримала зазначені кошти від нотаріуса 13.03.2023. Інших доказів про повернення відповідачем суми боргу матеріали справи не містять. З метою стягнення зазначених коштів з відповідача в примусовому порядку позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином з огляду на факти справи та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен надати правову оцінку спірним правовідносинам та аргументам сторін, а також вирішити питання про те, чи є позовні вимоги обґрунтованими. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним двостороннім правочином і одночасно, одностороннім договором, оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги. На підтвердження факту укладення договору позики може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, від 13.12.2017 у справі № 6-996цс17, постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 569/1646/14-ц, від 14.04.2020 у справі № 628/3909/15 та від 21.07.2021 у справі № 758/2418/17. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 629/5364/13-ц, від 26.02.2020 у справі № 205/5292/15-ц. У справі яка розглядається надана відповідачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів (25.04.2020), а також дати їх повернення (25.04.2022). Зрештою, відповідач підтвердила отримання від позивача позики в сумі 260\~000 грн., а позивач визнала факт повернення частини позики в сумі 65\~270 грн. Відтак, вимогу про стягнення заборгованості за договором позики суд визнає обґрунтованою. Крім того, обґрунтованою слід визнати вимогу про стягнення процентів за користування сумою позики. Зокрема, у справі яка розглядається умовами договору не передбачено порядку та розміру нарахування процентів, а згідно до частини першої статті 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Облікова ставка Національного банку України (далі НБУ) є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України гривні. Під час розгляду справи № 464/3790/16 (постанова від 16.01.2019) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Таким чином, оскільки у справі яка розглядається сума позики виражена в національній валюті, а умовами договору не передбачено можливість нарахування процентів, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи частини першої статті 1048 ЦК України. Проте, як уже зазначалось вище, у період з 26.04.2020 по 25.04.2022 відповідач частково сплачувала заборгованість шляхом внесення грошових коштів на депозитний рахунок нотаріуса, внаслідок чого відповідним чином слід провести розрахунок процентів за користування позикою. За обрахунками суду (а.с.122-142) у період з 26.04.2020 по 25.11.2021 розмір заборгованості становив 260\~000 грн., а розмір процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ становить 28\~650,89 грн. 26.11.2021 відповідач повернула частину коштів в сумі 13\~500 грн., а відтак, за період з 26.11.2021 по 09.12.2021 розмір заборгованості становив 246\~500 грн., а розмір процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ становить 803,66 грн. 10.12.2021 відповідач повернула частину коштів в сумі 8\~100 грн., а відтак, за період з 10.12.2021 по 12.12.2021 розмір заборгованості становив 238 400 грн., а розмір процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ становить 176,35 грн. 13.12.2021 відповідач повернула частину коштів в сумі 8\~100 грн., а відтак, за період з 13.12.2021 по 25.04.2022 розмір заборгованості становив 230\~300 грн., а розмір процентів, визначених на рівні облікової ставки НБУ становить 8\~208,78 грн. Загальна сума процентів за користування чужими коштами становить 37\~839,68 грн. (28\~650,89 + 803,66 + 176,35 + 8\~208,78 = 37\~839,68). Загалом, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 25.04.2020 в розмірі 232\~569,68 грн., з яких 194\~730 грн. заборгованість за договором позики і 37\~839,68 грн. проценти за користування сумою позики. Що стосується вимоги про стягнення трьох відсотків річних, в її задоволенні слід відмовити. Так, частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є ЦК України. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан. Враховуючи подальші зміни до цього наказу, воєнний стан тривай й досі. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який доповнено згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, нараховані позивачем три відсотки річних після 24.02.2022 підлягають списанню, внаслідок чого відповідна позовна вимога до задоволення не підлягає. При цьому, суд визнає неспроможними аргументи представника позивача про незастосування зазначеної норми до спірних правовідносин, оскільки такою нормою прямо передбачено, що вона стосується грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано не лише кредит, але й позику і не лише банком або іншим кредитодавцем, але й позикодавцем, яким може бути й фізична особа. Щодо судових витрат. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2\~325,70 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: partial