Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

4 серпня 2022 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Альфа Банк», в якій позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 2006/686-Ф03.7/32 від 18.10.2006 року, яка становить 544\~630, 48 грн. та складається із суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 155\~562, 50 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами у розмірі 389\~967, 98 грн. та судові витати у розмірі 8\~169, 46 грн. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Салтан Л.В. від 18.08.2022 року матеріали справи за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. 30 серпня 2022 року матеріали цивільної справи № 947/16977/22 за позовною заявою Акціонерного товариства «Альфа Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості надійшли до Приморського районного суду м. Одеси та за результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року позовну заяву Акціонерного товариства «Альфа Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 18 жовтня 2022 року через канцелярію суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Драгун А.С. надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа Банк» у повному обсязі, у зв1язку з пропуском строку позовної давності та стягнути з позивача судові витрати. У перше підготовче засідання, яке відбулося 19 жовтня 2022 року, ніхто із учасників справи не з`явився; 17 жовтня 2022 року від представника позивача АТ «Альфа-Банк» засобами електронного зв`язку надійшла заява про проведення судового засідання за його відсутності у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі; представник відповідача засобами електронного зв`язку 19 жовтня 2022 року направила на адресу суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із участю в іншому судовому процесі за межами міста Одеси, яке суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, задовольнив та відклав розгляд справи. 1 листопада 2022 року засобами електронного зв`язку до суду надійшли письмові пояснення представника позивача, в яких він просить суд проводити розгляд справи за його відсутності, заперечує з приводу викладеної стороною відповідача у відзиві на позовну заяву позицію щодо застосування строків позовної давності та звертає увагу суду на те, що на підтвердження своєї позиції відповідач не надав контррозрахунку, який би спростовував нарахування АТ «Альфа - Банк». Підготовче засідання, призначене на 3 листопада 2022 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному, що підтверджується Довідкою, складеною секретарем судового засідання, наявною у матеріалах справи. 20 січня 2023 року засобами електронного зв`язку від представника позивача АТ «Альфа Банк» на адресу суду надійшла заява, в якій останній просить суд розглянути справу за його відсутності та замінити АТ «Альфа Банк» на АТ « СЕНС БАНК» в результаті зміни назви. 24 січня 2023 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] адвоката Петрушко І.С. надійшли додаткові пояснення щодо відзиву на позовну заяву. У підготовче засідання, яке відбулося 24 січня 2023 року, ніхто із учасників справи не з`явився; ухвалою суду від 24 січня 2023 року суд задовольнив заяву представника позивача про заміну сторони його правонаступником; замінив у цивільній справі позовом Акціонерного товариства Альфа-банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості позивача Акціонерне товариство « Альфа-банк» на його правонаступника Акціонерне Товариство «СЕНС БАНК» (код ЄДРПОУ 23494714, МФО 300346) та відклав підготовче засідання. 15 лютого 2023 року від представника позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення, в яких він просить суд задовольнити позовній вимоги у повному обсязі та здійснювати розгляд справи за його відсутності. Підготовче засідання,\~призначене на\~16\~лютого 2023\~року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному, що підтверджується Довідкою, складеною секретарем судового засідання, наявною у матеріалах справи. 6 квітня 2023 року від представника позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» через канцелярію суду надійшли письмові пояснення, в яких він просить суд задовольнити позовній вимоги у повному обсязі та здійснювати розгляд справи за його відсутності. Підготовче засідання, призначене на 6 квітня 2023 року не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої судді Косіциної В.В. на лікарняному, що підтверджується Довідкою, складеною секретарем судового засідання, наявною у матеріалах справи. 26 квітня 2023 року від представника позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» засобами електронного зв`язку надійшли письмові пояснення, в яких він просить суд задовольнити позовній вимоги у повному обсязі та здійснювати розгляд справи за його відсутності. У підготовчому засідання, яке відбулося 28 квітня 2023 року за участі представників позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» - адвоката Борщенка К.Ю. та відповідача [PERSON] адвоката Петрушко І.С., суд, заслухавши думку учасників справи ухвалою, занесеною до протоколу вказаного підготовчого засідання, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, яке відбулося 13 червня 2023 року, з`явилася представник відповідача [PERSON] адвоката Петрушко І.С.; представник позивача АТ СЕНС БАНК» у судове засідання не з`явився; про місце, дату та час судового засідання сповіщений належним чином та завчасно; 9 червня 2023 року засобами електронного зв`язку від нього надійшли письмові пояснення, у прохальній частині яких він просить суд розглядати справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Неявка учасника справи, який належним чином повідомлений про місце, дату і час судового засідання і від якого не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, не перешкоджає його розгляду. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача, який належним чином та завчасно був сповіщений про місце, дату та час судового засідання та надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі у зв`язку із недоведеністю викладених у ній обставин, їх необґрунтованістю а також пропуском строків позовної давності на звернення із вказаним позовом до суду. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін, диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 18 жовтня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 2006/686-Ф03.7/32, за яким Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 184\~000,00 грн. зі сплатою 12,25% річних за користування грошима та з кінцевим терміном повернення кредиту 17 жовтня 2016 року. 28 вересня 2009 року між Кредитором та Позичальником укладена Додаткова угода № 1 про внесення змін до Договору кредиту № 2006/686-Ф03.7/32 від 18 жовтня 2006 року, згідно з умовами якого якої в новій редакції викладено підпункт 1.1.1 пункту 1.1. статті 1 Договору кредиту № 2006/686-Ф03.7/32 від 18 жовтня 2006 року, щодо визначення розміру щомісячних платежів без зміни дати кінцевого терміну повернення кредиту та інших умов. Загальними зборами акціонерів 9 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу Акціонерного товариства на Публічне акціонерне товариство та зміну найменування банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». 24 червня 2011 року між Кредитором та Позичальником укладено Договір про внесення змін № 2 до Договору кредиту № 2006/686-Ф03.7/32 від 18 жовтня 2006 року. 30 квітня 2013 року між Кредитором та Позичальником укладено Договір про внесення змін до Договору кредиту № 2006/686-Ф03.7/32, відповідно до умов якого сторони дійшли згоди викласти Договір кредиту у новій редакції. Так, відповідно до умов вказаного договору Кредитор надає Позичальнику грошові кошти в сумі 128 941,89 дол. США із сплатою 13,25 процентів річних із кінцевим терміном повернення заборгованості по Кредиту до 17 жовтня 2021 року. Також умовами договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється до 10 числа кожного місяця, шляхом списання Кредитором коштів в сумі чергового належного до погашення платежу за кредитом з поточного рахунку Позичальника, відкритого у Кредитора. Відповідно до п. 3.2.3 Договору кредиту кредитор має вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій. За умовами Договору кредиту Позичальник зобов`язаний, зокрема: - забезпечувати сплату процентів за користування Кредитом в порядку та в розмірі, визначеному п.п. 1.1., 2.4., 2.7., 2.9 Договору кредиту, шляхом забезпечення наявності на своєму поточному рахунку, відкритому у Кредитора, коштів сумі, достатній для здійснення Кредитором договірного списання згідно з п. 2.4.2 Договору (п.п. 3.3.7 Договору кредиту); - забезпечувати своєчасне та в повному обсязі погашення Кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку передбаченому п.п. 1.1., 2.4. Договору (п.п. 3.3.8 Договору кредиту). Також, умовами Договору (п.п. 3.3.14) передбачено зобов`язання позичальника протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати одержання письмового повідомлення Кредитора, достроково повернути в повному обсязі Кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливі штрафні санкції (пеню, штрафу) у випадках, визначених п.п. 3.2.3, 5.4 Договору. Відповідно до п. 4.4 Договору - у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього Договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив та відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня Кредитора погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Так, відповідно до умов вказаного договору Кредитор надає Позичальнику грошові кошти в сумі 128 941,89 дол. США із сплатою 13,25 процентів річних із кінцевим терміном повернення заборгованості по Кредиту до 17 жовтня 2021 року. Також умовами договору передбачено, що погашення кредиту здійснюється до 10 числа кожного місяця, шляхом списання Кредитором коштів в сумі чергового належного до погашення платежу за кредитом з поточного рахунку Позичальника № [NUMBER] , відкритого у Кредитора Відповідно до п. 3.2.3 Договору кредиту кредитор має вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій. За умовами Договору кредиту Позичальник зобов`язаний, зокрема: - забезпечувати сплату процентів за користування Кредитом в порядку та в розмірі, визначеному п.п. 1.1., 2.4., 2.7., 2.9 Договору кредиту, шляхом забезпечення наявності на своєму поточному рахунку № [NUMBER] , відкритому у Кредитора, коштів сумі, достатній для здійснення Кредитором договірного списання згідно з п. 2.4.2 Договору (п.п. 3.3.7 Договору кредиту); - забезпечувати своєчасне та в повному обсязі погашення Кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку передбаченому п.п. 1.1., 2.4. Договору (п.п. 3.3.8 Договору кредиту). Також, умовами Договору (п.п. 3.3.14) передбачено зобов`язання позичальника протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати одержання письмового повідомлення Кредитора, достроково повернути в повному обсязі Кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливі штрафні санкції (пеню, штрафу) у випадках, визначених п.п. 3.2.3, 5.4 Договору. Відповідно до п. 4.4 Договору - у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7, 3.3.8 цього Договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив та відповідно Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня Кредитора погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Також сторони визначили, що заборгованість за кредитом на момент укладення вказаного Договору (15 травня 2012 року) складає 1 326 882,51 грн. та затвердили графік погашення такої заборгованості, який є Додатком 1 до цього договору, а також відповідний порядок погашення - шляхом списання коштів в сумі чергового належного до погашення платежу за кредитом з поточного рахунку Позичальника, відкритого у Кредитора, а саме: 10 (десятого) числа (включно) кожного місяця, починаючи з 10 червня 2013 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом до 14 вересня 2022 року (включно). Таким чином, відповідно до п. 4.4 Договору кредиту № 2006/686-Ф03.7/32, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, який наступає наступного дня після спливу 90 (дев`яносто) календарних днів від дня коли Позичальник не виконав (неналежно виконав) зобов`язань, щодо оплати процентів за користування Кредитом і своєчасне та в повному обсязі погашення Кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями. Позивач у позові зазначає, що він свої зобов`язання виконав, надавши відповідачеві кредит, однак останній належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, у результаті чого утворилася заборгованість та у кредитора виникло право задовольнити свої вимоги. У позовній заяві позивач зазначає, що 2 листопада 2012 року Постійно діючим третейським судом при Асоціації українських банків було винесено рішення у справі № 506/12, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з боржника на користь ПАТ «Укрсоцбанку» боргу за кредитним договором у розмірі 1\~869\~942, 61 грн. та третейського збору у розмірі 9\~549, 71 грн. суд зазначає, що у матеріалах справи копії вказаного рішення не міститься, у зв`язку із суд позбавлений можливості чим ознайомитися з його змістом. 15 жовтня 2019 року було прийнято рішення № 5/2019 щодо припинення Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», у п.п.1.2 якого було визначено, що правонаступником усього майна та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» Судом також встановлено, що Акціонерне товариство «Альфа Банк» у 2020 році зверталося до суду про стягнення із відповідача [PERSON] заборгованості у розмірі 2\~097\~945, 53 грн., однак рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року у справі № 947/19457/20 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа- Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було відмовлено. Звертаючись із вказаною позовною заявою, позивач зазначає, що в результаті невиконання відповідачем умов договору, у останнього виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦУ України, яка станом на 9 лютого 2022 року становить 544 630, 48 грн. та складається з суми заборгованості за ставкою 3% річних на кредит заборгованості у розмірі 155\~562, 50 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами у розмірі 389\~067, 98 грн., які позивач і просить суд стягнути з відповідача на свою користь. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Звертаючись із позовною заявою, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та пунктів Кредитного договору за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 2006/686-Ф03.7/32 від 18.10.2006 року, яка становить 544 630, 48 грн. та складається із суми заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість 155 562, 50 грн. та суми заборгованості за інфляційними витратами у розмірі 389 967, 98 грн. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. У той же час суд зазначає, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2021 року у справі № 947/19457/20 у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа- Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 2\~097\~945, 53 грн. було відмовлено, а відповідно, у позивача відсутні правові підстави на стягнення з відповідача у сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Окрім того,\~у мотивувальні\~частині рішення від 18 серпня 2021 року у справі № 947/19457/20 від суд дійшов до висновку, що строк виконання зобов`язання, а відповідно і вимоги Кредитора на виконання такого зобов`язання настав з 11 грудня 2013 року, а позивач звернувся до суду з відповідним позовом лише 14 липня 2020 року. Враховуючи сплив позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту. Право на звернення до суду за захистом кореспондується зі статтею 256 ЦК України, яка встановлює для особи часові межі для звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та називає їх позовною давністю. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат. У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 715/1452/19 (провадження № 61-8415св20), від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5872/19 (провадження № 61-937св20), від 14 квітня 2021 року у справі № 756/14398/18 (провадження № 61-13610св20), від 2 червня 2021 року у справі № 755/12580/19 (провадження № 61-883св21), від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20). Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З матеріалів справи судом встановлено, що позивач просить суд стягнути з відповідача не лише 3% річних, але й суму заборгованості за інфляційними витратами. Враховуючи те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2018 року у справі № 947/19457/20 було відмовлено у задоволенні позову АТ «Альфа - Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, то 3 % річних у даній справі були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Враховуючи, що позивач, як кредитор, пропустив строк звернення до суду з вимогами до відповідача, як боржника, про стягнення суми позики, суд дійшов висновку, що позивач втратив право і на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3 % річних на суму позики та інфляційних витрат. Щодо посилання представника позивача на рішення третейського суду про стягнення боргу, суд зазначає, що матеріали справи не містять ані рішення, ані виконавчий лист виданий на підставі такого рішення. Суду надано лише копію ухвали Верховного суду від 08.07.2021 року по справі 755/7793-13ц, зі змісту якої вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суд м. Києва 07.05.2013 року видано виконавчий лист на виконання рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків в особі третейського судді Білоконь Ю.М. від 02.11.2012 року про стягнення заборгованності з Особа_1 та Особа_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», інших доказів надано не було. Суд вважає, що матеріали справи не містять доказів обґрунтованості заявлених вимог. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує , зокрема, питання про розподіл судових витрат між сторонами. Вирішуючи питання щодо понесених судових витрати сторонами, суд керується вимогами ст. 141 ЦПК України, а тому понесені судові витрати позивачем, з підстав не задоволення заявлених позовних вимог, покладаються на сторону позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed