Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

У січні 2022 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із вказаною позовною заявою, яку позивач [PERSON] 21.04.2023 року уточнив та з урахуванням уточнень, просив суд визнати недійсною нотаріальну довіреність від 18 січня 2021 року за реєстровим №18, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем Максимом Олексійовичем; визнати недійсним договір позики від 5 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним договір іпотеки від 5 березня 2021 року укладеним від імені [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Бондарем М.О. від 5 березня 2021 року за реєстровим №2100; визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 16 березня 2021 року, укладений від імені [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений нотаріусом ДМНО Бондарем М.О. за реєстровим № 110; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 57102427 від 16.03.2021, прийняте приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем Максимом Олексійовичем, припинивши право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , поновивши право власності за [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] був власником квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності б/н від 09.11.2001 року видане ДП «ВО ПМЗ ім.Макарова», а також свідоцтва про право на спадщину, ВРТ №2058264 від 16.07.2012 року, видане Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. 11.01.2022 року [PERSON] збирався подарувати свою квартиру своєму племіннику [PERSON] , на якого був складений раніше заповіт. Під час перевірки документів з приводу укладення договору дарування, приватний нотаріус ДМНО Румянцева І.О. повідомила, що квартира [PERSON] вибула із його власності 16.03.2021 року, що унеможливлює укладення договору і на підставі чого було відмовлено в укладенні договору дарування та було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отже, 11.01.2022 року під час проведення нотаріальних дій, позивачам стало відомо із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копій документів (копія договору позики, іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя), які надав нотаріус, що квартира за адресою: [ADDRESS] , вибула із його володіння без відома, на підставі правочинів, яких він ніколи не вчиняв, а саме: довіреність, договір позики, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. 11.01.2022 року позивач [PERSON] звернувся до органів поліції з відповідною заявою, за якою було відкрито кримінальне провадження №12022041680000035 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Також, при оформленні довіреності та укладенні оспорюваних договорів позики, Іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя було надано паспорт на ім`я [PERSON] , який містить серію, номер та дату видачі паспорта, які суттєво відрізняються від оригіналу паспорту [PERSON] , замість « [NUMBER] , виданий Красногвардійським РВУМВС України в Дніпропетровській області від 17 червня 2000 року» вписано інший номер та дату видачі, а саме « [NUMBER] виданий 25 серпня 1995 року», крім того оспорюванні правочини були укладені за дублікатами правовстановлюючих документів. [INFO] позивач [PERSON] помер. Позивач [PERSON] , стверджує, що спірне майно вибуло з володіння позивача [PERSON] поза його волею, шляхом підроблення документів та незаконного внесення відомостей в державний реєстр власності на нерухоме майно, з якого незаконно виключили записи про його право власності на квартиру. Оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно, свідоцтва про право власності б/н від 09.11.2001 року видане ДП «ВО ПМЗ ім.Макарова», а також свідоцтва про право на спадщину, ВРТ №2058264 від 16.07.2012 року, видане Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, знаходилися у [PERSON] , які він нікому не віддавав, довіреностей на управління квартирою з правом укладення будь-яких договорів, нікому не надавав. А, відтак, правочини вчинені поза його волею є недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України. Все вищевказане і стало приводом звернення позивачів із цим позовом до суду. Ухвалою суду від 05.06.2023 року за клопотанням позивача [PERSON] , його було залучено у якості правонаступника померлого [INFO] позивача [PERSON] . У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, але надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги повністю підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені, про причини неявки до суду не повідомили, відзивів не надсилали. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. в судове засідання не з`явився, просив в своїх письмових заявах проводити судовий розгляд без його участі. Третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Румянцева І.О. в судове засідання не з`явилася, про причини неявки до суду не повідомила. Дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, оцінивши надані сторонами та отримані судом докази, суд вважає що уточнені позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/н від 09.11.2001 року виданого ДП «ВО ПМЗ ім.Макарова», а також свідоцтва про право на спадщину, ВРТ № 2058264 від 16.07.2012 року, виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою належала квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18-19). Як вбачається з матеріалів справи, 05.03.2021 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики, в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення (а.с. 31). Згідно з умовами договору позики [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти у сумі 460 000 грн., які були отримані [PERSON] до підписання цього договору (пункт 1.1 договору позики). Згідно пункту 1.2 (договору позики) [PERSON] зобов`язується повернути грошові кошти до 12.03.2021 року (включно). Також, 05.03.2021 року, на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики між [PERSON] , діючою від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. від 18.01.2021 року, за реєстровим № 18 (а.с. 84) та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстрований у реєстрі за № 100 (а. с. 33). Згідно з умовами іпотечного договору [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно: квартиру за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до п. 1.1 договору (Іпотеки), документом, що підтверджує право власності Іпотекодавцю [PERSON] , вказано: Дублікат свідоцтва про право власності на житло, виданого 24 лютого 2021 року. КП «ДМБТІ» ДМР згідно розпорядження № 502 від 24 лютого 2021 року, замість втраченого Свідоцтва про право власності на житло виданого 9 листопада 2001 року. ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» згідно розпорядження №602-01 від 9 листопада 2001 року, право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 548п за реєстровим № 2082-200; Дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Дніпровською державною нотаріальною конторою 11 лютого 2021 року, за реєстровим №1-66, замість втраченого Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 16 липня 2012 року, за реєстровим № 4-1337, право власності зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №36919833. Відповідно до п. 1.2 договору (Іпотеки), іпотека за цим договором є засобом забезпечення повернення Іпотекодавцем Іпотекодержателю грошових кошті у сумі 460 000 грн. згідно договору позики укладеного між Іпотекодержатилем та Іпотекодавцем 5 березня 2021 року. Згідно п. 1.4 цього договору Іпотеки загальна вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін становить 460 000 грн. Пунктами 4, 5 даного договору визначено, що у разі не виконання Іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим Договором, за Договором позики, в забезпечення якого укладається цей договір, іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки. Тобто, для посвідчення вказаного Договору іпотеки, приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О., було надано Довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. від 18.01.2021 року, за реєстровим № 18 (а.с. 84), згідно якої відповідач [PERSON] , діючи від імені та в інтересах [PERSON] уклала Договір іпотеки від 05.03.2021 року. Відповідно до довіреності, засвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О., [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником з усіма необхідними повноваженнями, в тому числі розпорядженням належної йому квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 84). 16.03.2021 року між [PERSON] і [PERSON] , діючою від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. від 18.01.2021 року, за реєстровим № 18, укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О., зареєстрований у реєстрі за № 110 (а. с. 34-35). За умовами даного Договору про задоволення вимог іпотекодержателя, [PERSON] передає, а [PERSON] приймає в особисту приватну власність нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.1.2 цього договору, зазначене майно є предметом іпотеки відповідно до Договору іпотеки. Згідно п.1.3 цього договору, вказане нерухоме майно було передано [PERSON] в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань до Договором позики, укладеного 05.03.2021 року, стосовно повернення суми позики в розмірі 460 000 грн. Також при оформленні довіреності та укладенні оспорюваних договорів позики, Іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя було надано паспорт на ім`я [PERSON] , який містить серію, номер та дату видачі паспорта, які суттєво відрізняються від оригіналу паспорту позивача, замість « [NUMBER] , виданий Красногвардійським РВУМВС України в Дніпропетровській області від 17 червня 2000 року» вписано інший номер та дату видачі, а саме « [NUMBER] виданий 25 серпня 1995 року», крім того оспорювані правочини були укладені за дублікатами правовстановлюючих документів. В своїх уточненнях позивач посилався, що договор Іпотеки та договор про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.03.2021 року та 16.03.2021 року, були укладені поза волею [PERSON] , він їх не підписував шляхом використання підробленої довіреності від 18.01.2021 року. Про вказаний факт 11.01.2022 року повідомлено правоохоронні органи, а 12.01.2022 року до ЄРДР за №12022041680000035 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, адже довіреностей на ім`я [PERSON] щодо розпорядження належною [PERSON] квартирою, за адресою: [ADDRESS] , він ніколи не видавав та не підписував, документів про права власності на нерухомість ніколи не втрачав та нікому не давав. А, відтак, правочини вчинені поза його волею є недійсними. Крім того, 17.01.2022 року [PERSON] надав свої пояснення, які засвідченні приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Румянцевою І.О., за реєстровим № 66, з яких вбачається, що [PERSON] , розглядаючи копію договору позики, він побачив, що в кінці тексту не його підпис, а ім`я, прізвище та по-батькові виконано не його почерком. Договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя підписаний не знайомою йому людиною [PERSON] від його імені на підставі довіреності, яку він ніколи не видавав. Дані його паспорту вказані інші, замість « [NUMBER] , виданий Красногвардійським РВУМВС України в Дніпропетровській області від 17 червня 2000 року» вписано інший номер та дату видачі, а саме « [NUMBER] виданий 25 серпня 1995 року». Правочини були укладені за дублікатами правовстановлюючих документів, оригінали яких знаходяться у нього, які він нікому і ніколи, не передавав, і не втрачав. Вказував, що з особами [PERSON] , [PERSON] та нотаріусом Бондар М.О. він не знайомий і ніколи не зустрічався. Договір позики не укладав і не підписував, гроші ні від кого не отримував, довіреностей жодній особі не надавав, окрім свого племінника [PERSON] (а.с. 26-27). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 04.08.2022 року Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с. 100). Позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Так, згідно заповіту від 20.08.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. за реєстраційним номером 5-1546, [PERSON] заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті - [PERSON] (а.с. 101). У зв`язку з чим він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого [PERSON] 14.09.2022 року постановою державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, інформаційна довідка від 14.09.2022 року № 309754259, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за іншою особою. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із наступного. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Законодавче визначення правочину є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За частиною першою статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України, встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частини перша та третя статті 237 ЦК України). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (частина перша статті 239 ЦК України). Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (стаття 238 ЦК України). Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (частини перша та третя статті 244 ЦК України). Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина перша статті 245 ЦК України). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. На підтвердження своїх вимог позивачем надано до матеріалів справи висновок експерта щодо почеркознавчого дослідження довіреності складеної 18.01.2021 року від імені [PERSON] . Так, згідно висновку експерта № 6612-22 від 21.12.2022 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, виконаному на підставі заяви [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи, рукописний запис прізвища та ініціалів, а саме: « [PERSON] » в графі «Підпис» оригіналі Довіреності серії НОР 791396 від імені [PERSON] , що складена 18.01.2021 року та посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Крім того, підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис» в оригіналі Довіреності серії НОР 791396 від імені [PERSON] , що складена 18.01.2021 року та посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У даному випадку висновок судового експерта має доказове значення згідно з положеннями ЦПК України, містить відповіді на порушені питання, які є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами справи, містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі, складений експертом, якого попереджено про кримінальну відповідальність за ст. ст.384 КК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що висновок експерта від 21.12.2022 року № 6612-22 є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України. Стороною відповідачів вказані обставини та висновок експерта спростовані не були. В ході розгляду справи від відповідачів клопотань про призначення експертизи з викладенням підстав незгоди з вказаним висновком заявлено не було, так само як і будь-яких інших клопотань з процесуальних питань з метою встановлення обставин, необхідних для обґрунтування відповідачами своєї позиції, на подавалося. Крім того, враховуючи послідовність дій відповідачів направлених на відчуження квартири: укладення 05.03.2021 року договору позики між [PERSON] та [PERSON] , строк повернення якого - 12.03.2021 року (тобто договір укладений на 7 днів на суму 460 000 грн.); укладення 05.03.2021 року договору іпотеки спірної квартири між [PERSON] , діючою від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. від 18.01.2021 року, яку [PERSON] не підписував, а також укладення 16.03.2021 року договору про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким право власності на спірну квартиру перейшло до [PERSON] , суд доходить висновку, що такі дії відповідачів заздалегідь були направлені на протиправне позбавлення власності [PERSON] . Отже, у судовому засіданні встановлено, що довіреність від 18.01.2021 року, видана від імені [PERSON] , якою він уповноважив [PERSON] , зокрема, укладати цивільно-правові договори, посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., є такою, що не відповідає волевиявленню позивача, адже підписувалась не ним. А тому суд, вважає за необхідним задовольнити вимоги позивача в частині визнання недійсною нотаріальної довіреності від 18.01.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.О. за реєстровим № 18. Що стосується вимог позивача щодо недійсності договору позики, укладеному 05.03.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , з підстав відсутності його волевиявлення, а саме: посилання [PERSON] у своєму первісному позові та нотаріально посвідченій заяві, на той факт, що він його не укладав, не підписував та грошові кошти не отримував, то суд вважає що дані вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки будь яких протилежних доказів щодо укладання даного договору, стороною відповідачів не надано. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), в першу чергу спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Що стосується вимог позивача про визнання недійсними договору іпотеки від 05.03.2021 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.03.2021 року, то дані вимоги також підлягають задоволенню по наступним підставам. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 638/6137/17). Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). В обгрунтування недійсності правочинів, зокрема того, що вони суперечять актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, оскільки вчинені поза волею учасника правочину [PERSON] , [PERSON] посилається на ту обставину, що квартира неправомірно вибула з володіння спадкодавця [PERSON] поза його воленю, внаслідок чого, на даний час порушено право позивача на отримання спадщини. Оскільки, у судовому засіданні встановлено недійсність довіреності, яка посвідчена 18.01.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., за реєстровим № 18, а договір іпотеки від 05.03.2021 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.03.2021 року з приводу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , укладені між [PERSON] і [PERSON] , діючою від імені [PERSON] , поза його волею, то суд вважає що дані правочини є такими, що не породжують юридичні наслідки, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в цій частині та визнати недійсними договор іпотеки від 05.03.2021 року та договор про задоволення вимог іпотекодержателя від 16.03.2021 року. Що стосується вимог позивача про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., припинивши право власності [PERSON] на спірну квартиру, то дані вимоги підлягають частковому задоволенню, та суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в цій частині шляхом скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відповідача [PERSON] на спірну квартиру, виходячи з наступного. Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Велика Палати Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права та інтересу позивача, належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 04.09.2018 № 915/127/18, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за особою права власності є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту набуття такою особою відповідного права власності. Натомість, як вказувалось вище, судом встановлено факт незаконності набуття відповідачем [PERSON] у власність спірної квартири, внаслідок чого, підлягають скасуванню запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимоги ч. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, тому з відповідачів на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір за подачу позову у розмірі 4 965 грн., тобто по 2 482,50 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial