Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики звернувся адвокат Жекало Ігор Сергійович. В обґрунтування позову адвокат зазначив, що 11 квітня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 11/04/19-1, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі: 203\~549 грн., 56 коп., які позичальник зобов`язалась повернути у визначений договором час. Представник позивача зазначає, що відповідач порушила умови договору, кошти у визначений час та у визначеному розмірі не повернула. На підставі викладеного представник просить: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по договору позики в зальному розмірі: 1\~874\~386 грн., 77 коп., витрати на правову допомогу у розмірі: 10\~000 гривень, та витрати по сплаті судового збору у розмірі: 11\~350 грн. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторонам направлено копію ухвали суду та роз`яснено відповідачу про право на подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 24 травня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи в судове засідання по суті (а.с.31). В подальшому, ухвалою суду від 19 квітня 2023 року клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Попова Максима Миколайовича про повернення до стадії підготовчого засідання було залишено без задоволення (а.с.61). Чергове судове засідання у справі призначено на 14 червня 2023 року. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Жекало Ігор Сергійович до суду не з`явились, однак 20.04.2023 року (вх. № 10650) надійшло клопотання за підписом представника позивача щодо можливості розгляду справи у відсутність сторони позивача (а.с.59). Відповідач [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлялась шляхом направлення судової повістки за місце реєстрації, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.64-65). Крім іншого, судом було повідомлено про час та місце слухання справи представника відповідача адвоката Попова М.М., який згідно довідки про доставку смс-повідомлення, виклик до суду отримав 19.04.2023 року, а відтак, є таким, що належним чином повідомлений про час та місце слухання справи (а.с.67), що відповідно до ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті, на підставі наявних доказів. Судом враховується положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Вирішуючи питання\~щодо можливості\~розгляду справи\~у відсутність\~відповідача,\~судом також\~враховується положення\~ст.\~131\~ЦПК України,\~згідно якої,\~визначено обов`язок\~учасників судового\~процесу повідомляти\~суд про\~зміну свого\~місця проживання\~(перебування,\~знаходження)\~та про\~причини неявки\~в судове\~засідання . Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 червня 2023 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази надані на підтвердження позовних вимог, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача зазначив, що згідно договору позики, відповідач від позивача отримала в борг грошові кошти в розмірі: 203\~549 грн. 56 коп., які зобов`язалась повернути до 11.07.2019 року. Представник зазначає, що відповідач кошти у визначений час не повернула, а відтак, порушені права позикодавця підлягають захисту в судовому порядку. Судом досліджується договір позики № 11/04/19-1 від 11.04.2019 року, згідно якого [PERSON] позикодавець та [PERSON] позичальник уклали договір позики грошових коштів на суму 203\~549, 56 гривень, що за курсом НБУ на день укладення договору становить 7\~605 доларів США. Згідно договору позичальник зобов`язалась повернути позику у визначений цим договором строк, тобто до 11.07.2019 року. Договором позики передбачений графік повернення платежів, згідно якого позичальник мала повернути кошти наступним шляхом: 5\~219, 2 2коп. до 11.04.2019 року; 12\~178, 18 коп. до 11.06.2019 року та 186\~152, 16 гривень до 11.07.2019 року включено. Також, п.15.4 даного Договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов цього Договору або Договору застави, а також у разі втрати предмету забезпечення виконання зобов`язання за цим Договором або погіршення його стану, або умов його використання, повернути всю суму позики, сплатити нараховані пеню і штрафні санкції, а також виконати усі інші зобов`язанні за цим Договором та іншим договором, укладеним сторонами в забезпечення виконання зобов`язань позичальника (а.с.5-6). Відповідно до п.10 Договору, у разі порушення зобов`язання з виконання умов договору, а саме за несвоєчасне повернення позики, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує позикодавцю неустойку в розмірі 1% за кожен календарний день існування простроченої заборгованості, від суми заборгованості. Також, судом досліджується розписка від 11.04.2019 року, згідно якої [PERSON] , зазначила, що отримала від [PERSON] , грошові кошти у розмірі: 203\~549, 56 гривень, відповідно до договору позики, які зобов`язалась повернути у строк до 11 липня 2019 року (а.с.7). Таким чином, судом встановлено, що відповідач надав позивачу розписку про отримання грошових коштів у розмірі: 203\~549, 56 гривень, які позичальник зобов`язався повернути позичальнику у строк до 11.07.2019 року. Матеріалами справи встановлено, відповідачем не спростовано факту не повернення коштів, не надано доказів належного виконання грошового зобов`язання або його часткового виконання. Подані клопотання про повернення до стадії підготовчого розгляду, судом були розглянуті, інших заяв або клопотань подано не було. Справа в провадженні суду перебуває з 22.09.2021 року. Судом, враховується, що відповідач неодноразово повідомлялась про час та місце розгляду справи, однак, до суду не з`явилась, не надала заперечень щодо розрахунку а також відомостей щодо часткового або повного погашення боргу. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що Договором позики сторони погодили штрафні санкції у разі його не виконання. Згідно положення ст. 627 ЦК України - Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Судом встановлено, що оригінали боргових розписок перебувають у позивача по справі та в них відсутні будь-які застереження щодо часткового або повного виконання зобов`язання. Доказів щодо повернення суми боргу або частково виконання зобов`язання суду надано не було. В ході розгляду справи. відповідач та представник відповідача не спростували обставин позову не надали доказів часткового або повного виконання боргового зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Так, матеріали справи встановлено, що боргова розписка є відсотковою та передбачає у разі порушення зобовязань нарахування штрафних санкцій. Судом досліджується розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання: сума заборгованості: 203\~115, 10 гривень, дата початку розрахунку 12.07.2019 рік, дата закінчення розрахунку 22.09.2021 рік (день подачі позову до суду) розмір нарахованої пені за визначений період часту становить 1\~633\~045, 40 гривень (а.с.8). Згідно розрахунку інфляційних збитків: сума заборгованості 203\~115, 10 гривень, дата початку розрахунку 12.07.2019 року, дата закінчення розрахунку 22.09.2021 року. Інфляційні збитки за вказаний період становлять 24\~820, 67 гривень (а.с.9). Згідно розрахунку відсотків за користування грошовими коштами: сума заборгованості: 203\~115, 10 гривень, дата початку розрахунку 12.07.2019 року, дата закінчення розрахунку 22.09.2021 року. Сума нарахованих відсотків становить 13\~405, 60 гривень (а.с.10). Згідно офіційного курсу НБУ гривні до іноземної валюти на дату 22.09.2021 року 26.7081 грн. (а.с.11). У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. За змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Судом встановлено, що грошові кошти, які є предметом договору позики та відповідно підтвердженні розпискою надані позичальнику у гривні. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України). За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, ч. 1 ст. 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пені, в розмірі, що встановлюється за згоду сторін (ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Разом з цим, відповідно до ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується. При цьому, судом враховується що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положенням ст.1,3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці). Як встановлено матеріалами справи за виконання зобов`язання сторони погодили штрафні санкції, зокрема пеню. Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини, позичальником не виконано зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі: 203\~549, 56 гривень позикодавцю у строк визначений розпискою від 11.04.2019 року не повернуті, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги, суд зазначає наступне. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На виконання вимог ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України адвокатом позивача надано: заяву про вирішення питання про розподіл судових витрат, договір про надання правничої допомоги від 20.12.2020 року, та акт виконаних робіт до договору від 01.07.2022 року. Згідно акту виконаних робіт розмір правничої допомоги сторонами визначено в сумі 10\~000 гривень (а.с.68-70). Відповідно до запровадженого принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо (частина 3 статті 141). Відповідно до ст.\~30\~Закону України\~"Про\~адвокатуру та\~адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини можуть бути використані судом в якості джерела права. Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004р. заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно із ч. 4 ст.\~263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 3.10.2019р. по справі № 922/445/19, дійшла висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Враховуючи, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвоката на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт у суді, ціною позову та значенням справи для сторін, суд вважає, що визначений адвокатом розмір витрат у розмірі 10 000 гривень на оплату послуг є таким, що відповідає принципу співмірності витрат на оплату послуг адвоката, а відтак дані вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі: 11\~350 гривень, сплачені ним і документально підтвердженні при подачі позову до суду. На підставі викладеного, та

Outcome: approved