Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

У провадженні\~Малиновського районного\~суду м.\~Одеси перебуває\~на розгляді\~цивільна справа\~за позовом [PERSON] \~\~до [PERSON] про стягнення грошової суми боргу, а також цивільна справ за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової суми боргу. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 16.04.2014р. ним надано в позику [PERSON] 270000 дол. США, для інвестування ним своїх планів в бізнесі, а відповідач зобов`язувався повернути позику протягом 30 днів після складання відповідної розписки, також в даній розписці в якості застави було запропоновано автомобіль Ауді А7 та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , однак, як пізніше виявилося зазначене майно не належали [PERSON] . Термін повернення грошових коштів сплинув, та не зважаючи на надання часу на повернення боргу та ним було перенесено багато разів час повернення коштів, однак до теперішнього часу грошові кошти так ні не було повернуто. За даних обставин він вимушений був звернутися до суду із відповідним позовом. При цьому [PERSON] свої позовні вимоги вмотивовує тим , що протягом 2012 -2013 р. нею було надано в позику [PERSON] на загальну суму 172500 дол. США для інвестування ним своїх планів в бізнесі, як приватного підприємця для купівлі-продажу товару, про що він написав відповідні розписки, а саме 17.12.2012р. на суму 10000 дол. США без терміну повернення, 23.01.2013р. в розмірі 12500 дол. США без терміну повернення, 15.02.2013р. в розмірі 30000 дол. США без терміну повернення, 13.02.2013р. в розмірі 15000 дол. США без терміну повернення, 24.05.2013р. в розмірі 15000 дол. США без терміну повернення, 10.07.2013р. в розмірі 90000 дол. США без терміну повернення, та дав письмову обіцянку оформити іпотеку на житлову квартиру, яка йому не належала в той час за адресою: [ADDRESS] . 18.04.2017р. нею було направлено вимогу-притензію про повернення коштів в розмірі 172500 дол. США, що еквівалентно 4625070 грн., однак дану вимогу відповідач проігнорував та боргу досі так і не повернув. За даних обставин вона вимушена була звернутися до суду із відповідним позовом. Враховуючи, що цивільні справи, які перебувають в провадженні судді Мазун І.А. Малиновського районного суду м. Одеси, виникли з одних і тих самих правовідносин, різняться між собою тільки позивачами, та зважаючи, що розгляд справ ускладняється через неможливість проведення одночасних призначених експертиз, що в свою чергу призводить до затягування розгляду справи, а тому суд прийшов до висновку, що їх спільний розгляд є доцільним, оскільки оптимізує та пришвидшить їх розгляд. Тому ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси 09.03.2023р. цивільну справу № 521/7270/17 за позовом [PERSON] \~\~до [PERSON] про\~стягнення грошової\~суми боргу та цивільну справу № 521/10536/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової суми боргу - об`єднано в одне провадження. (том 3 а.с. 94-95) Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у призначене судове засідання не з`явилася, однак надала до суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись при цьому, що у зв`язку із службовим відрядженням до м. Первомайськ Харківської області у період з 13.06.2023р. по 15.06.2023р. включно для участі у слідчих діях по кримінальному провадження за № 42023222120000026 від 20.02.2023р. у відношенні [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, не має можливості прийняти участь у судовому засіданні, призначеному на 13.06.2023р. о 12.35 год. Частиною 1\~ст. 223 ЦПК України\~передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідача та його представника, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до\~ст. 44 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції\~принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, навідповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд зауважує, що посилання представника відповідача про перебування у службовому відрядженні з 13.06.2023р. по 15.06.2023р., не може слугувати підставою для відкладення розгляду справи, оскільки доказів такого відрядження суду не надано. А повістка про виклик [PERSON] адвокатом якого є Сухецька С.М., здійснена на 14.06.2023р. о 14.00 год. Нездатність адвоката належним чином організувати свою роботу за для гарантування ефективного виконання завдання цивільного судочинства (ч.1ст.2 ЦПК України) в принципі не може слугувати підставою для відкладення судового засідання, адже здійснення цивільного судочинства не може бути поставлене у залежність від можливостей адвокатського об`єднання чи окремого адвоката здійснювати належним чином свої обов`язки, покладені на них законом і умовами укладеного з особою (клієнтом) договору. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/12842/17, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. При цьому суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду. Суд звертає увагу, що вказана справа перебуває в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси з 15.05.2017 року та з 10.07.2017 року, а тому учасники справи мали достатньо часу, в разі необхідності, надати суду докази, клопотання, пояснення із доведенням свої позиції по справі, та в повній мірі реалізувати свої процесуальні права. В ухвалі від 2 березня 2021 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. Кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту, тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним. Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а також створення особам, які беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. Щоразу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію з метою здобуття переваги своїх прав над правами інших учасників справи, вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним. Такі дії суперечать основним засадами (принципами) цивільного судочинства, а також його завданню. Сторони користуються рівними процесуальними правами (частина перша\~статті 49 ЦПК України). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення у справі «Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands) від 27 жовтня 1993 року). Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій\~статті 55 Конституції України. Принцип рівності сторін є основоположним компонентом концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на викладене, вищезазначена поведінка представника відповідача щодо неодноразових відкладень судових засідань полягає у несумлінному та неналежному виконанні належних їй процесуальних прав та обов`язків з метою затягування судового процесу і порушення розумності процесуальних строків, що завдає шкоду інтересам правосуддя і є зловживанням процесуальними правами. Оскільки сторони в підготовче судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та визнання позовних вимог відповідачем, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову\~виходячи з наступного. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно з ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Виходячи з положень ч. 2\~\~ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі\~\~№ 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Судом встановлено, що 16.04.2014 року позивач\~ [PERSON] надав в борг відповідачу\~ [PERSON] грошові кошти в сумі 270000 дол. США, які останній зобов`язувався повернути протягом 30 днів після підписання даної розписки. Отримання коштів підтверджено розпискою, виданою та підписаною відповідачем власноручно. (том 1 а.с. 6) При цьому слід зазначити, що [PERSON] , подаючи 07.06.2021р. до суду заяву про перегляд заочного рішення від 05.07.2018р. у справі за позовом [PERSON] \~\~до [PERSON] про стягнення грошової суми боргу, зазначив, що будь яких коштів у борг у [PERSON] не брав, жодних договорів не укладав, жодні істотні умови між сторонами не узгоджувалися. (том 2 а.с. 70-75) Однак матеріали справи містять ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.06.2017р. (справа № 522/17090/16) про залишення без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про часткове виконання договору позики. А також згідно копії позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про часткове виконання договору позики, у даній справі, [PERSON] просив суд припинити договір позики грошових коштів від 16.04.2014р., оформлений від його імені та від імені [PERSON] в частині повернення [PERSON] грошових коштів у розмірі 20\~800 дол. США, що складає 252\~360 грн. у зв`язку з його виконанням, проведеним належним чином. (том 1 а.с. 45-46,47-48) Тим самим, суд приходить до висновку, що [PERSON] вже ж таки укладав спірну розписку та отримання грошових коштів у борг від [PERSON] . Відповідно до ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Сторони дотримались письмової форми договору. Із змісту боргової розписки вбачається, що [PERSON] та [PERSON] фактично погодили всі істотні умови, як це передбачено в ст. 207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України. Таким чином, позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання нею умов договору. Однак, відповідач свої зобов`язання за договором позики від 16.04.2014 р. не виконав і борг не повернув. Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики в повному обсязі не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці). У\~ст.81 ЦПК України\~зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 83 ЦПК України\~сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Крім того на підтвердження дійсності підпису [PERSON] на розписці від 16.04.2014р. на замовлення адвоката Бограда В.М. [PERSON] . Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз складено висновок експерта № 21-7036 від 11.04.2022р. (том 1 а.с. 156-163) Так згідно висновку експерта № 21-7036 від 11.04.2022р. Одеського науково-дослідним інститутом судових експертиз встановлено, що рукописний текст розписки від 16.04.2014р. від імені [PERSON] про взяття в борг 270 тисяч доларів США у громадянина [PERSON] , виконаний [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] , у розписці від 16.04.2014р. про взяття в борг 270 тисяч доларів США у громадянина [PERSON] , виконаний самим [PERSON] . (том 1 а.с. 160) При цьому вищезазначений висновок експерта жодним чином спростовано не було, таким чином у суду відсутні сумніви щодо достовірності відповідного висновку. Відповідно до ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Враховуючи, що судом встановлено факт укладення між сторонами договору позики, та відповідно факт існування боргового зобов`язання, тому суд вважає, що позов про стягнення боргу за розпискою, а саме грошових коштів в розмірі 7\~147\~980 грн., є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Що стосується позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової суми боргу, судом встановлено наступне. 17.12.2012 року позивач\~ [PERSON] надала в борг відповідачу\~ [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 дол. США, 23.01.2013р. надала в борг 12500 дол. США, 15.02.2013р. в розмірі 30000 дол. США, 13.02.2013р. 15000 дол. США, 24.05.2013р. 15000 дол. США, 10.07.2013р. 90000 дол. США, всі грошові кошти надавалися без встановлення терміну повернення. Отримання коштів підтверджено розписками, що були видані та підписані відповідачем власноручно. (а.с. 6,7,8,9,10,11) 18.04.2017р. [PERSON] було направлено вимога-притензія з вимогою повернення боргу в розмірі 172500 дол. США, що еквівалентно 4 625 070 грн. (а.с. 12) Проте вимоги вищезазначеної претензії відповідачем так виконано і не було. Відповідно до ст. 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно із ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Сторони дотримались письмової форми договору. Із змісту боргової розписки вбачається, що [PERSON] та [PERSON] фактично погодили всі істотні умови, як це передбачено в ст. 207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України. Таким чином, позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання нею умов договору. Однак, відповідач свої зобов`язання за договорами позики від 16.04.2014 року, 17.12.2012 року, 23.01.2013 року, 15.02.2013 року, 13.02.2013 року, 24.05.2013 року, 10.07.2013 року не виконав і борги не повернув. Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики в повному обсязі не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором (вказаний ним у розписці). [PERSON] подаючи 07.06.2021р. до суду заяву про перегляд заочного рішення від 05.07.2018р. у справі за позовом [PERSON] \~\~до [PERSON] про стягнення грошової суми боргу, зазначив, що будь яких коштів у борг у [PERSON] не брав, жодних договорів не укладав, жодні істотні умови між сторонами не узгоджувалися. (а.с. 66-71) Однак будь яких доказів на підтвердження своїх заперечень [PERSON] суду не надав. При цьому представником [PERSON] неодноразово заявлялося клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, які неодноразово задовольнялися судом, проте відповідна експертиза так проведена і не була, оскільки від [PERSON] не надійшли всі необхідні матеріали для проведення відповідного експертного дослідження. Також слід зазначити, що надані експериментальні зразки почерку та підписів [PERSON] надані його представником (адвокатом) в той час коли [PERSON] фізично знаходиться за межами території України. А тому у судовому засіданні призначеному 01.05.2023р. судом зобов`язано адвоката Сухецьку С.М. надати суду експериментальні зразки почерку та підписів [PERSON] , які б були відповідним чином засвідчені консульством країни, в якій наразі перебуває [PERSON] , що в свою чергу підтвердило б достовірність наданого об`єкту експертного дослідження. Однак відповідної вимоги суду стороною відповідача не дотримано та не виконано. Суд, дослідивши наданий позивачем розрахунок, приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за невиконання договору позики у розмірі 4 625\~070 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам сторін та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~\~ На підставі ст.ст.202, 205, 207, 526, 527, 610, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved