Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з указаним позовом до [PERSON] , мотивуючи свої вимоги тим, що 05 травня 2020 року між [PERSON] та відповідачем укладено договір позики, згідно якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 800 доларів США. [PERSON] (позичальник) взяла на себе зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, сплачуючи 1050 (одна тисяча п`ятдесят) гривень щомісячно в якості відсотків. На підтвердження укладення договору позики та його умов в день передачі грошей була складена розписка позичальника, в якій він засвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач грошові кошти не повернула. Посилаючись на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 05.05.2020 року в розмірі 30720 гривень, що є еквівалентним 800 доларів США. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити. Суду повідомив, що гроші позичав на один рік, однак дійсно у розписці такий строк не застережено і підтвердити, що гроші позичав саме на такий термін, не зміг. Визнав, що дійсно отримав навесні 2023 року від відповідача вісім тисяч гривень, однак не визнавав, що вказані кошти прийняв як погашення позичених коштів, а лише у якості відсотків, оскільки відповідач відсотки сплачувала нерегулярно і не у повному обсязі, спочатку сплативши приблизно 3-5 тисяч гривень, а потім уже у 2023 році 8 тисяч гривень. Визнав, що розписувався про отримання певних коштів у зошиті відповідачки, однак суду повідомив, що вказані суми були погашенням попередньої позиченої суми у 200 доларів, а не відсотками за даною позикою. Відповідач у судовому засіданні суду пояснила, що регулярно виплачувала кошти позивачу в рахунок погашення процентів за позикою, однак розписок чи інших документів на підтвердження таких виплат суду не надала. Крім того, пояснила, що частково записи про передачу коштів позивачу наявні у неї в зошиті із підписами позивача про отримання грошей, однак з певного часу вона таких розписок не брала, посилаючись на те, що мала з позивачем дружні відносини і йому довіряла. Повідомила, що приблизно за тиждень після Великодня цього року позивачу сплатила 8 тисяч гривень і просила врахувати ці кошти як погашення двохсот доларів із боргу за розпискою, але позивач повідомив, що ці кошти приймає як відсотки за боргом, а повну суму боргу просив сплатити йому одномоментно, і майже одразу після цього звернувся до суду з позовною заявою. Враховуючи викладене, просила задовольнити позов частково, врахувавши сплачені позивачеві 8 тисяч гривень в рахунок погашення позиченої суми, а в решті позовних вимог відмовити за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 08 травня 2020 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) було укладено договір позики у формі розписки, за якою позикодавець передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 800 доларів США, [PERSON] (позичальник) взяла на себе зобов`язання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, та виплачувати до погашення позики проценти у розмірі 1050 гривень щомісячно (а.с.7). Факт написання 08 травня 2020 року розписки відповідачем відповідно не спростовано. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами договору позики. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. У постанові Верховний Суд України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 викладено правовий висновок про те, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.». Подібні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за цим договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки право вимоги. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У зв`язку з порушенням умов договору позики [PERSON] звертався до [PERSON] з проханням виплатити заборгованість за договором позики повністю, проте останньою пропозиція позивача не виконана. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Судом встановлено, що відповідач не виконала умови договору щодо повернення позики в розмірі 800 доларів США, що підтверджується матеріалами справи і не оспорюється сторонами. Крім того, в суді не знайшло підтвердження дотримання відповідачем взятого нею на себе обов`язку сплачувати 1050 гривень процентів щомісячно. Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18 (провадження № 61-6674св21), від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц (провадження № 61-96св21), від 25 березня 2019 року у справі № 211/2672/16-ц (провадження № 61-41785св18), від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц (провадження № 61-586св17). Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач [PERSON] договір позики не оспорювала, не просила визнати його недійсним чи удаваним правочином. Пояснення ж відповідача про те, що нею погашено частину боргу у розмірі 200 доларів США шляхом передачі позивачеві 8 тисяч гривень, в судовому засіданні позивачем заперечувалися з посиланням на те, що ці кошти ним було прийнято як проценти у відповідності до розписки, які тривалий час йому не виплачувалися. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На відповідача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, протилежне тому, на що позивач посилається як на підставу своїх вимог. Судом встановлено, що відповідач у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення позивачу позиченої суми коштів, тобто не виконує свої зобов`язання за договором позики. Доказів протилежного відповідачем не надано. Таким чином, суд вважає, що факт порушення відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати коштів у строки, передбачені договором позики, знайшов своє підтвердження в суді. Враховуючи на викладене вище, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що права позивача [PERSON] порушені неналежним виконанням відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором позики від 08.05.2020 року, на підставі чого позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Позивачем при зверненні до суду визначено суму боргу в перерахунку на гривні за курсом на 05.05.2023 року, однак, враховуючи, що згідно зі статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, а якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, суд враховує, що офіційний курс долара США на день ухвалення рішення, тобто на 21.06.2023 року, складає 36,85 гривень за 1 долар США, та, оскільки позивач звернувся з вимогою стягнути боргу у гривневому еквіваленті, вважає, що з відповідача підлягає до стягнення 800*36,85=29480 гривень. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави судові витрати за сплату судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог у розмірі 1030 грн. 26 коп. (1073,60*95,96%). Відповідно до ст.ст.526, 530, 625, 629, 1046-1050 ЦК України,

Outcome: partial