Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів в сумі 6500,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] [PERSON] , який є фізичною особою - підприємцем з основним видом КВЕД-56.10 діяльність ресторанів, надання послуг громадського харчування, та [PERSON] вели переговори про укладення договору надання послуг (підряду), за умовами якого відповідач мав виконати одноразові підрядні роботи (надати послуги) в сфері послуг ресторанної діяльності, працювати менеджером-директором в закладі громадського харчування на замовлення позивача, а позивач мав сплати на користь відповідача грошові кошти. 22.08.2021 позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача особисті кошти у загальному розмірі 6500,00 грн. як передоплату за надані послуги, які відповідач мав здійснити в майбутньому, після укладення між сторонами відповідного договору. Однак під час перемовин сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір не уклали, припинили будь-які взаємовідносини, відповідач зобов`язався повернути позивачу отриману передоплату за неукладеним договором у повному розмірі. Спір у справі виник у зв`язку з тим, що незважаючи на обіцянку щодо повернення постачальником передоплати за неукладеним договором у розмірі 6500,00 грн., станом на час подання позову відповідач грошові кошти так і не повернув. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 09 березня 2023 року представником відповідача подано відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що позовна заява містить неправдиві обставини, а докази надані позивачем не підтверджують викладених фактів. Надані позивачем квитанції не мають інформації щодо підстав, за яких вони були сформовані, оскільки останній не вказав призначення платежу в обох квитанціях. Право визначати призначення платежу в платіжних документах належить виключно платнику. Саме посилання позивача на те, що правові підстави отримання вказаних коштів відсутні чи відпали має сприйматися судом критично, відповідно до практики Верховного Суду та концепції негативного доказування. Наданий [PERSON] висновок аудитора немає ніякої доказової сили, оскільки встановити факти перерахування коштів без будь-яких правових підстав може виключно суд. 31 травня 2023 року представником відповідача подано письмові пояснення, в яких він на підтвердження наведених у відзиві на позовну заяву аргументів посилається на постанову Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21. 06 червня 2023 року через електронну пошту до суду надійшла від адвоката Максименка Я.О. заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що адвокат бере участь в іншому судовому засіданні. До заяви не додано ні доказів її підписання електронним цифровим підписом адвоката Максименка Я.О., ні доказів, які б підтверджували неможливість представника прибути в судове засідання. Тому, вказана заява про відкладення розгляду справи залишається без розгляду на підставі ч. 2 ст. 183 ЦПК України. У судове засідання 06.06.2023 сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Відповідно до частин першої та другої статті 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення позивачу, та особистою розпискою представника відповідача. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з неявкою учасників у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що у передбачених нормами ЦПК України випадках повне судове рішення може відображати дату судового засідання, яким завершено судовий розгляд (відповідна дата вказана у вступній частині судового рішення) та дату складення повного судового рішення (відповідна дата вказана у резолютивній частині або після резолютивної частини судового рішення). У випадках, коли відбувається проголошення судового рішення, датою такого судового рішення є дата судового засідання, яким завершено судовий розгляд. І навпаки, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи; з урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив таке. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 11). [PERSON] також є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 10 на звороті). Позивач у позовній заяві стверджує, що сторони вели переговори про укладення договору надання послуг (підряду), за умовами якого відповідач мав виконати одноразові підрядні роботи (надавати послуги) в сфері послуг ресторанної діяльності, працювати менеджером-директором в закладі громадського харчування на замовлення позивача, а позивач мав сплати на користь відповідача грошові кошти. Натомість матеріали справи не містять жодних доказів (попереднього договору, листування чи інших документів) на підтвердження того, що між сторонами проводились певні переговори, та було укладено відповідний договір. Стороною відповідача вказана обставина не підтверджується та не заперечується. Водночас до позовної заяви додано фотокопію паспорта відповідачки та фотокопію банківської карти з номером [NUMBER] . 22.08.2021 позивачем було перераховано на картковий рахунок відповідача двома переказами грошову суму у загальному розмірі 6500,00 грн., а саме: - 2000,00 грн., платник - [PERSON] , отримувач - [PERSON] ; картка [NUMBER] ; призначення платежу: переказ особистих коштів, що підтверджується квитанцією (а.с. 13); - 4500,00 грн., платник - [PERSON] , отримувач [PERSON] ; карта [NUMBER] ; призначення платежу: переказ особистих коштів, що підтверджується квитанцією (а.с. 14); Також згідно з Висновком про результат аудиту № 4 від 31.12.2022, в результаті перевірки руху коштів по банківським рахункам позивача, встановлено, що [PERSON] було помилково перераховано власні кошти на на картку [NUMBER] , власником якої є [PERSON] , у розмірі 6500,00 грн. без будь-яких правових підстав, без договірних відносин (а.с. 12). Доказів того, що позивач звертався до відповідача в порядку досудового врегулювання спору матеріали справи не містять. Водночас закон в цій категорії спорів не встановлює обов"язкового досудового врегулювання спору. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини другої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Частиною третьою статті 1212 ЦК України встановлено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події». Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18), від 17 квітня 2019 року у справі №759/1206/17 (провадження № 61-40св19). Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212 - 1214 ЦК України). Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16 (провадження № 14-77цс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19). Між сторонами відсутні договірні правовідносини,підтвердження наявності будь-яких правових підстав для отримання коштів відповідачкою коштів від позивача матеріали справи не містять, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що кошти в сумі 6500,00 грн. отримані відповідачкою від позивача без відповідної правової підстави (безпідставно набуте майно), тому відповідачка зобов`язана повернути позивачу такі кошти, а отже вимога позивача про стягнення з відповідачки 6500,00 грн., на підставі ст. 1212 ЦК України, є правомірною та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 11.01.2023 у справі №548/741/21, на яку посилається представник відповідача, судом розглядалась справа, в якій у сторін існували договірні відносини. Тому, правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 548/741/21, не підлягає застосованню при вирішенні судом цієї справи. Суд зауважує, що особа, яка отримала майно без відповідної правової підстави, відповідно до принципів справедливості та добросовісності, зобов"язана повернути таке майно. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved