Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила суд з урахуванням заяви про уточнення (зміну) предмету позову та залучення співвідповідачів: - визнати незаконним та скасувати Рішення 4 сесії 24 скликання Білогородської сільської ради Київської області № 9 від 05.02.2003 у частині пункту 35 додатку до цього рішення щодо передачі [PERSON] земельної ділянки за кадастровим № 3222480404:02:002:0064, загальною площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯГ № 217680 на право власності нa земельну ділянку за кадастровим №3222480404:02:002:0064, який виданий [PERSON] на підставі рішення 7 сесії 24 скликання Білогородської сільської ради Київської області № 9 від 25.12.2004 та зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 09.08.2006 за № 101632901542. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що за умовами Договору дарування від 29.10.1993, укладеного між нею та її батьком [PERSON] , вона стала власником 39/50 часток житлового будинку з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці 0.15 га, яка згідно з Рішенням Білогородської сільської ради Київської області № 138/1 від 21.09.1993 була передана їй у постійне користування. Позивач вказує, що [INFO] помер її батько [PERSON] , а після його смерті за її заявою Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу в реєстрі за № 65005556. Під час збору та підготовки документів для спадкової справи позивачу стало відомо, що [PERSON] згідно з Рішенням 4 сесії 24 скликання Білогородської сільської ради Київської області № 9 від 05.02.2003 приватизував 0,25 га земельної ділянки за кадастровим № 3222480404:02:002:0064 за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований будинок, [ADDRESS] якого належить [PERSON] на праві приватної власності. Як вказує позивач, на підставі зазначеного рішення було виготовлено відповідний державний акт, який було зареєстровано та видано [PERSON] . Позивач також звертала увагу, що під час збору документів для спадкової справи їй стало відомо що у 2014 році Білогородська сільська рада прийняла рішення щодо перерозподілу вулиць між селами Білогородка та Шевченкове, яке знаходиться на території Білогородської сільської ради. У зв`язку з цим рішенням [ADDRESS] була віднесена до села Шевченкове Києво-Святошинського району Київської області. Така зміна поштових адреси, в свою чергу, відображена в усіх реєстрах, в тому числі і в Державному земельному кадастрі, про що свідчить довідка з ДЗК про земельну ділянку за кадастровим №\~3222480404:02:002:0064. Позивач стверджувала, що законодавець чітко визначив право власника житлового будинку/його частини на приватизацію земельної ділянки на якій розташований цей будинок або частини земельної ділянки пропорційно належній його власнику частині у праві власності на цей будинок та встановив відповідні правила для реалізації цього права та порядок визначений, зокрема, але не обмежуючись цим, і ст. 118 Земельного кодексу України. І, як наслідок неправомірні рішення, дії чи бездіяльність органів місцевої самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб можуть бути оскаржені за позовною заявою до суду. За таких обставин позивач вважала, що рішення 4 сесії 24 скликання Білогородської сільської ради Київської області № 9 від 09.02.2003 в частині приватизації [PERSON] земельної ділянки за кадастровим № 3222480404:02:002:0064, загальною площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в цій частині. Крім того, позивач вважала, що оскільки [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі незаконного рішення, то виданий на підставі цього рішення державний акт на право власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим №\~3222480404:02:002:0064, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, є також незаконним. З огляду на вказане позивач звернулася до суду. Ухвалою суду від 03.02.2020 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження. 28.05.2020 року від відповідача Білогородської сільської ради Київської області надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що не визнає заявлені позовні вимоги та вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, крім того, позивачем був пропущена позовна давність. Протокольною ухвалою суду від 27.10.2020 року до участі в справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . 19.02.2021 року від представник відповідача Білогородської сільської ради Київської області адвоката Кулинич Анни Вікторівни надійшли додаткові пояснення на позовну заяву. 24.03.2021 року від позивача надійшли додаткові пояснення стосовно застосування позовної давності, заява про уточнення (зміну) предмету позову та заява про залучення співвідповідачів [PERSON] та Головне управління Держгеокадастру у Київській області. Протокольною ухвалою суду від 17.05.2021 року до участі у справі залучено в якості співвідповідачів [PERSON] , Головне управління Держгеокадастру у Київській області. Ухвалою суду від 07.12.2021 було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача Білогородської сільської ради Київської області в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи сільська рада була повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 29.10.1993, укладеного між позивачем та [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Сподіним І.Л. за реєстровим № 1-5791, перша стала власником 39/50\~часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 138/1 від 21.09.1993 було закріплено за гр. [PERSON] земельну ділянку 0.15 га біля житлового будинку в [ADDRESS] , у постійне користування та надано дозвіл на оформлення договору дарування 2/3\~вищевказаного будинку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 13.10.2019. Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 58195109 05.11.2019 нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. було відкрито спадкову справу № 65005559 після смерті [PERSON] . Відповідно до заповіту, посвідченого 24.09.2008 державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. та зареєстрованим в реєстрі за номером 2-2734, [PERSON] , [INFO] , заповів [PERSON] , 1958 р.н. все своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, а також все те, на що він за законом буде мати право. Рішенням 4 сесії 24 скликання Білогородської сільської ради Київської області № 9 від 05.02.2003 було передано [PERSON] у безкоштовну приватну власність земельну ділянку площею 0,287 га, за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинків та введення особистого селянського господарства. 09.08.2006 року Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів було видно [PERSON] державний акт на право власності серії ЯГ № 217680 на земельну ділянку за кадастровим № 3222480404:02:002:0064, площею 0,250 га, на підставі рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 7 сесії 24 скликання від 25.12.2004 №9. Відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 229768317 від 27.10.2020 власником 11/50 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Зважаючи на предмет та підстави позову, а також зміст заперечень відповідача, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4)\~відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)\~відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 126 ЗК України (2001 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та фізичним особам рівні умови захисту права власності на землю. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 1 ст. 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Згідно із приписами ч.ч. 1, 3, 4 ст. 30 ЗК України 1990 року (в редакції що була чинною на час укладення зазначеного вище договору дарування) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об?єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни ї цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 23 ЗК України 1990 року (в редакції що була чинною на час укладення договору дарування) визначено, що Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року (в редакції що була чинною на час укладення договору дарування) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15\~гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. З огляду на ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року (в редакції що була чинною на час укладення договору дарування) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до постанови Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №\~916/2040/20 відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Вказаний правовий висновок був неодноразово підтверджений Верховним Судом і є незмінним на даний час. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №\~523/9076/16-ц було зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Вказаний правовий висновок залишається незмінним. З урахуванням проаналізованих правових норм, в розрізі встановлених обставин у справі, суд приходить до наступних висновків. Позивачем не було надано суду достатньо доказів того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222480404:02:002:0064, що була передана у власність наразі покійному [PERSON] , накладається на житловий будинок в [ADDRESS] , співвласником якого є позивач, що б вказувало на порушення її прав. Крім того, позивач посилалась на те, що відповідно до рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 138/1 від 21.09.1993 за нею було закріплено земельну ділянку 0.15 га саме біля житлового будинку в [ADDRESS] , у постійне користування. Проте, при цьому позивач всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надала суду доказів того, що її право постійного користування на земельну ділянку під житловим будинком в [ADDRESS] , взагалі виникло відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990\~року (в редакції що була чинною на час укладення договору дарування). Також позивач, оскаржуючи рішення та державний акт, що стосуються прав на земельну ділянку наразі покійного [PERSON] , не надала суду докази того, що лише відповідач [PERSON] є спадкоємицею цього майна, що на цю земельну ділянку спадкоємцям померлого не було видано нотаріусом правовстановлюючих документів. При цьому вона не просила витребувати належним чином засвідчені копії матеріалів спадкової справи, що є одним із основних доказів у справах, що стосуються спадкування. За таких обставин суд позбавлений можливості встановити, чи є відповідач належним чи ні. Витребовувати докази з власної ініціативи суд не має повноважень. З урахуванням того, що законодавством чітко визначено, що рішення повинно бути обґрунтованим, суд не вправі будувати його на припущеннях, тому не вбачає встановленими обставини наявності прав у позивача на земельну ділянку, порушення прав позивача оспорюваними рішенням та державним актом, а також належності визначеного позивачем відповідача [PERSON] . З огляду на вказане позов не підлягає задоволенню. Крім того, відповідачем Білогородською сільською радою було завлено про застосування до вимог позивача позовної давності, проте суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Так як у задоволенні позовних вимог судом відмовлено по суті спору, питання щодо застосування позовної давності судом не вирішується. У зв`язку з відмовою у позові, на підставі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати за позивачем. З урахуванням викладеного, у відповідності до Пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

Outcome: dismissed