Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко Н.С., в якому зазначила, що 10 липня 1993 року вона, її чоловік [PERSON] та син [PERSON] набули в порядку приватизації право власності на квартиру [ADDRESS] . Після смерті чоловіка [INFO] їх син [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 липня 2021 року отримав у спадщину 1/3 частину цієї квартири. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті сина приватним нотаріусом Терещенко Н.С. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 14 листопада 2022 року, згідно з яким вона успадкувала 2/3 частини вищевказаної квартири. Приватний нотаріус [PERSON] відмовилася видати їй свідоцтво на цілу квартиру та зареєструвати її право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, чим порушила її права та завдала їй моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях. За цих підстав позивач просить винести рішення про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] повністю належить їй на праві приватної власності, зобов`язати приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко Ніну Сергіївну видати їй свідоцтво про право власності на зазначену квартиру в цілому, а також стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3\~000 грн. Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська\~від 24 березня 2023 року у даній справі було відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання. Під час підготовчого провадження відповідачем - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко Н.С. був поданий відзив, в якому зазначено, що 02 листопада 2021 року позивач звернулася до неї з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті сина [PERSON] . На підставі заяви позивача була заведена спадкова справа № 57/2021. 14 листопада 2022 року позивач подала заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається із земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:01:749:0062 та 2/3 частин квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, 14 листопада 2022 року, позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини вищевказаної квартири. Тобто позивачем було подано лише дві заяви: про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Будь-які інші заяви, в тому числі про видачу свідоцтва про право власності на квартиру в цілому, позивачем не подавалися. Відповідач звертає увагу, що статтею 20 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено обов`язок заявника подати паперову або електронну заяву про проведення реєстраційної дії. Державний реєстратор не має право самостійно без належним чином оформленої заяви здійснювати дії щодо державної реєстрації прав. Отже, на думку відповідача, твердження позивача про порушення її прав є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах та нормах чинного законодавства. Вважає, що вимога позивача про зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину на квартиру в цілому не відповідає статті 34 Закону України «Про нотаріат», де у переліку нотаріальних дій та повноважень нотаріуса, не передбачено видачу нотаріусом такого свідоцтва. Відзначає, що право власності позивача на 1/3 частину квартири визнається дійсним і не потребує додаткової реєстрації відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з якою речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тому вважає, що позовні вимоги позивача є незаконними та безпідставними. У зв`язку з наведеним відповідач просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Крім того, зазначила, що у зв`язку з пред`явленням позивачем позову нею понесені витрати на правову допомогу, докази на підтвердження чого будуть надані нею відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України. Позивач своїм правом подати відповідь на відзив не скористалася. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та з урахуванням думки сторін того ж дня призначено судовий розгляд справи по суті. В судовому засідання позивач свій позов підтримала. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у відзиві. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що 10 липня 1993 року позивачу [PERSON] , а також її чоловіку [PERSON] та сину [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. [INFO] помер [PERSON] . 02 листопада 2021 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко Н.С. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті сина [PERSON] . Після цього 14 листопада 2022 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко Н.С. з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини квартири. 14 листопада 2022 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Терещенко Н.С. було видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 414. Зазначеним свідоцтвом посвідчено, що на підставі статті 1261 ЦК України [PERSON] є спадкоємицею майна [PERSON] та, що спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 2/3 часток квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належали спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.07.1993 року Трестом «Дніпротяжбуд» м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 10.07.1993 року № 73, зареєстрованого 10.07.1993 року Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за № 59п-51, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.07.2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Перфіловою О.А. за реєстровим № 4539, право власності на підставі якого зареєстроване 21.07.2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2415906412101). Право власності позивача на 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину було зареєстровано 14 листопада 2022 року приватним нотаріусом Терещенко Н.С. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом. Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на квартиру та зобов`язання нотаріуса видати свідоцтво про право власності на квартиру в цілому, а також про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що відповідач протиправно не здійснила державну реєстрацію її права власності на квартиру та видала свідоцтво про право власності на 2/3 частини квартири, чим порушила її права та завдала їй моральну шкоду. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд враховує, що за змістом статей 1216,\~1217 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Перелік нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, визначено у статті 34 Закону України «По нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-XII (далі - Закон № 3425-XII). Так, нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності, вимоги про нотаріальне посвідчення правочину тощо); 2) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 3) видають свідоцтва про право на спадщину; 4) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя (колишнього подружжя) на підставі спільної заяви або в разі смерті одного з подружжя; 5) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); 6) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; 7) провадять опис майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; 8) видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; 9) накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості, що підлягають державній реєстрації; 9-1) накладають заборону щодо відчуження грошових сум, що будуть зараховані заявником вимоги, визначеним відповідно до\~частини четвертої\~статті 65-2\~Закону України "Про акціонерні товариства", на рахунок умовного зберігання (ескроу), відкритий відповідно до зазначеного закону; 10) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 11) засвідчують справжність підпису на документах; 12) засвідчують вірність перекладу документів з однієї мови на іншу; 13) посвідчують факт, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; 14) посвідчують факт, що фізична особа є живою; 15) посвідчують факт перебування фізичної особи в певному місці; 16) посвідчують час пред`явлення документів; 17) передають заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; 18) приймають у депозит грошові суми та цінні папери; 19) вчиняють виконавчі написи; 20) вчиняють протести векселів; 21) вчиняють морські протести; 22) приймають на зберігання документи. На нотаріусів може бути покладено вчинення інших нотаріальних дій згідно із законом. Відповідно до статті 48 Закону № 3425-XII на підтвердження права на спадщину, права власності, підтвердження повноважень виконавця заповіту, посвідчення фактів, що фізична особа є живою, про перебування її в певному місці, про прийняття на зберігання документів, про передачу заяви видаються відповідні свідоцтва. Згідно зі статтею 66 Закону № 3425-XII на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до статті 67 Закону № 3425-XII свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна (стаття 69 Закону № 3425-XII). В свою чергу, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі Закон № 1952-IV). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В силу частини 3 статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є, зокрема, нотаріус. Частиною 1 статті 20 Закону № 1952-IV передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій подається заявником у паперовій формі, а у випадках, передбачених законодавством, - в електронній формі разом з оригіналами документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, чи їх копіями, засвідченими державними органами, органами місцевого самоврядування (якщо оригінали таких документів відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування). Згідно з частинами 4-5 статті 20 Закону № 1952-IV заява про проведення реєстраційних дій, надання інформації з Державного реєстру прав не приймається в разі відсутності, зокрема, документа, що підтверджує оплату адміністративних послуг, або внесення відповідної плати не в повному обсязі. У разі подання заяви про проведення реєстраційних дій у паперовій формі така заява формується, реєструється у базі даних заяв із зазначенням дати і часу реєстрації та скріплюється особистим підписом заявника, крім випадків, передбачених\~статтями 27-2,\~27-3,\~31-2\~цього Закону. У разі подання заяви про проведення реєстраційних дій в електронній формі така заява за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав реєструється у базі даних із зазначенням дати і часу реєстрації, про що за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру повідомляється заявник. Статтею 21 Закону № 1952-IV передбачено, що рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав надаються в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі. Витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав за бажанням заявника надається у паперовій формі. Такий витяг у паперовій формі надається з проставленням підпису та печатки державного реєстратора чи адміністратора центру надання адміністративних послуг (у разі отримання витягу шляхом звернення до центру надання адміністративних послуг). Форма та зміст витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав визначаються Кабінетом Міністрів України в Порядку ведення Державного реєстру прав. Аналіз наведених норм свідчить, що державна реєстрація прав є платною послугою, проводиться на підставі відповідної заяви особи, за результатами розгляду якої державним реєстратором (нотаріусом) надається витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав на нерухоме майно. При цьому законодавством не передбачено видачу державним реєстратором, у тому числі нотаріусом, нового свідоцтва про право власності на нерухоме майно в разі прийняття спадщини. Натомість цього спадкоємцям, які в установленому порядку прийняли спадщину, видається свідоцтво про право на спадщину, яке є підставою для державної реєстрації права власності на спадкове майно у Державному реєстрі прав. Статтею 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як убачається з матеріалів справи, позивачем 02 листопада 2021 року була подана приватному нотаріусу Терещенко Н.С. заява про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , а 14 листопада 2022 року заява про видачу свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , які належали за життя спадкодавцю. На підставі цих двох заяв 14 листопада 2022 року відповідачем було видано позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини вищевказаної квартири. Право власності позивача на спадкове майно було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом. Доказів звернення до відповідача з належно оформленою заявою про державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири на підставі свідоцтва про прав власності на житло від 10 липня 1993 року, позивач суду не надала. Суд вважає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача як нотаріуса видати свідоцтво про право власності на квартиру в цілому не відповідає вимогам законодавства, які регулюють порядок оформлення спадщини та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Суд відзначає, що згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Між тим, у даному випадку право власності позивача на квартиру [ADDRESS] ніким не оспорюється та підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 10.07.1993 року Трестом «Дніпротяжбуд» м. Дніпропетровська, та свідоцтвом про справо на спадщину за законом від 14 листопада 2022 року, виданим приватним нотаріусом Терещенко Н.С. Позивач не позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на це майно в цілому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, визначеному законом. Отже суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про те, що квартира повністю належить їй на праві власності та зобов?язання нотаріуса видати свідоцтво про право власності на квартиру в цілому задоволенню не підлягають. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд враховує, що згідно зі статтею 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частини 1\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 27 Закону України «Про нотаріат» передбачено відшкодування в повному обсязі шкоди, яка заподіяна особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса. Згідно з роз`ясненнями, які були викладені у пункті 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Тобто на нотаріуса може бути покладений обов`язок відшкодувати шкоду за умови сукупність таких обставин: наявність незаконних дій або недбалості в діях нотаріуса, відсутності підстав для звільнення його від відповідності, настання шкоди для особи, причинний зв`язок між такими діями нотаріуса і завданою шкодою. Враховуючи, що в судовому засіданні незаконність чи недбалість у діях відповідача як нотаріуса не встановлена, позивач доказів заподіяння їй моральної шкоди внаслідок дій чи бездіяльності відповідача не надала, позовні вимоги є недоведеними, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід також відмовити. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на неї та відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Outcome: dismissed