Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

[PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей і сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації (надалі за текстом - третя особа), про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 19.10.2021 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від даного шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що з 24.02.2022 року з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України відповідач взагалі не дбала про сім`ю, залишала доньку [PERSON] на позивача та її сина від першого шлюбу, виходила з дому, а потім через кілька днів поверталася. Відповідач взагалі не дбала про харчування доньки, нічого не готувала. 25.08.2022 року відповідач разом із донькою [PERSON] пішла із дому і вже не повернулась. Як стало відомо згодом, вона втекла до рф з російським військовим. 02.11.2022 року позивач приїхав до міста Києва, де відповідач на той час вже проживала з донькою, щоб запропонувати дружині повернутись разом із донькою додому. 03.11.2022 року він побачив, в яких умовах проживає спільна дитина в кімнаті в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] та висловив свої зауваження. Позивач вважає, що для дитини умови проживання наразі незадовільні, в рідному домі їм буде краще та легше жити. Проте, відповідач відмовилася повертатися у с. Оскіл, Ізюмського району, Харківської області. За вказаних обставин позивач вважає, що його донька [PERSON] має проживати разом з ним за адресою: [ADDRESS] . У нього вдома створені всі умови для її проживання. З цієї причини, він звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 23.12.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, зобов`язано третю особу надати відповідний висновок про доцільність чи відсутність підстав визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. 06.03.2023 року відповідач звернулася до суду з відзивом на позовну заяву, в якій проти задоволення позову заперечувала, оскільки викладені в ній обставини є такими, що не відповідають дійсності, докази подані позивачем - не мають юридичного підґрунтя, є надуманими. Стосовно зауважень щодо умов проживання дитини в місті Києві, зазначила, що вони задовільні, змоги винайняти квартиру на даний час відповідач не має. Повертатись в Харківську область не бажає, адже війська російської федерації знаходяться дуже близько і це є небезпечним для життя дітей. Вважає, що діти повинні проживати з нею, оскільки вона забезпечує їх всім необхідним. Відповідач отримує допомогу на себе та дітей як внутрішньо переміщена особа, її рідний брат [PERSON] допомагає з житлом. Розпорядженням від 17.01.2023 року Подільської районної у місті Києві державної адміністрації визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з відповідачем. Це спростовує доводи позивача, що умови проживання дитини в місті Києві є незадовільними. 20.03.2023 року позивач звернувся до суду з відповіддю на відзив на позовну заяву, в якій не погодився з відзивом відповідача, оскільки він не вважає, що умови поживання дитини є належними. Відповідач живе з донькою в кімнаті гуртожитку, де немає зручностей, немає окремої кімнати для дитини, є спільний санвузол, кухня для мешканців гуртожитку. Натомість, позивач може забезпечити дитину всім необхідним та надати їй всі зручні умови для проживання, а також окрему кімнату. Крім того, відповідач не допускає позивача до дитини, позивач вважає такі дії збоку відповідача порушенням його прав та прав дитини. Тому просить суд задовольнити його позов. Представник позивача у судовому засіданні просила задовольнити позов з підстав, зазначених у позовній заяві та у відповіді на відзив. У судовому засіданні відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову з тієї підстави, що вимоги позивача є необґрунтованими, обставини, на які він посилається, не відповідають дійсності, докази, подані позивачем, не мають юридичного підґрунтя, є надуманими. Заслухавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактично обставини справи та відповідні їм правовідносини. 19.10.2021 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 19.10.2021 року, виданим Ізюмським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 235 (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 18.01.2022 року (а.с. 9). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 Сімейного кодексу України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з частиною 4 статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно довідки Оскільського сільського голови Загоруйко Г.М. №02-01-22/245 від 04.11.2022 року, позивач зареєстрований та проживає в с. Оскіл Ізюмського району Харківської області, одружений, виховує малолітню дитину, тимчасово не працює, зарекомендував себе з посередньої сторони, до вторгнення рф приймав участь в суспільному житті села (а.с. 11), має позитивну характеристику з місця роботи (а.с. 12). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.10.2022 року №3007-5002227513, зареєстрованим місцем проживання відповідача є: [ADDRESS] , фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] (а.с. 56). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.10.2022 року №3007-5002227632, зареєстрованим місцем проживання неповнолітньої [PERSON] є: [ADDRESS] ; фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Законним представником [PERSON] зазначено відповідача (а.с.60). Розпорядженням Подільської районної у місті Києві державної адміністрації №19 від 17.01.2023 року, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з відповідачем (а.с. 61). Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.04.2023 року №106-3291 щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , комісією розглянуто копії документів, які подав [PERSON] , а саме: копії пояснень жителів села, скріншоти переписок, копії фотокарток, копії «щоденника» [PERSON] , CD диск. Під час розгляду встановлено, що неможливо ідентифікувати осіб, які складали пояснення та вели переписку зазначену у скріншотах, те саме стосується і копії «щоденника», дані факти на які посилається батько не засвідчені належним чином. Окремо зазначено, що у листопаді 2022 року за заявою батька здійснювалася перевірка стану виконання матір`ю своїх обов`язків по вихованню обох дітей. Під час перевірки встановлено, що діти забезпечені необхідними умовами для проживання, харчуванням та одягом. Також, родину [PERSON] відвідали психологи Подільського центру соціальних служб з якою працюють і дотепер, родину взято під соціальний супровід. Враховуючи зазначене вище, відповідно до статей 19, 160, 161 Сімейного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» (зі змінами), проаналізувавши зібрані матеріали, вислухавши пояснення батьків [PERSON] , [PERSON] та думку членів комісії з питань захисту прав дитини (протокол засідання комісії з питань захисту прав дитини від 04.04.2023 № 10), діючи в межах чинного законодавства України та в якнайкращих інтересах дитини, комісією вирішено за доцільне не змінювати місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , та залишити з матір`ю - [PERSON] (а.с. 113-114). В свою чергу суд не вважає достовірними та допустимими доказами копії пояснень жителів села, оскільки неможливо ідентифікувати осіб, які складали такі пояснення, дані факти на які посилається позивач не засвідчені належним чином. Позивач не довів фактів порушення материнських обов`язків відповідачем, які б підтверджувались офіційними документами чи рішеннями відповідних державних органів або письмовими доказами, які завірені належним чином. В матеріалах справи наявна довідка Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області щодо звернення позивача до поліції з заявою про те, що відповідач 23.09.2022 року зникла безвісти на окупованій території України (а.с. 27), який не доводить порушення відповідачем своїх материнських обов`язків щодо неповнолітньої [PERSON] . Тому суд не вважає, доведеними твердження позивача щодо неналежного виконання відповідачем своїх материнських обов`язків та щодо неналежних умов проживання [PERSON] . При цьому, суд не оцінює докази, надані позивачем щодо неповнолітньої дитини відповідача - [PERSON] , [INFO] , оскільки позивач не є його батьком, а тому не наділений батьківськими правами та обов`язками щодо [PERSON] . Крім того, позовні вимоги позивача стосуються виключно неповнолітньої [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, позивач не довів суду, що у позовних вимогах щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси, тому суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не має впливати на обов`язок кожного з батьків приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed