Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ДП «Селидіввугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка мотивована тим, що з 26.12.2011 року по 02.05.2019 року він знаходився у трудових відносинах з ВП «Шахта «Україна» ДП «Селидіввугілля», та 02.05.2019 року було звільнено за ст. 38 ч. 3 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з виплатою вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків за стаж роботи у вугільній промисловості та в день звільнення не виплатив належну суму вихідної допомоги, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Зазначає, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 1176 робочий день таким чином підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 426864,48 грн.. На підставі зазначеного просить стягнути з ДП «Селидіввугілля» заборгованість по заробітній платі у розмірі 23586,94 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 100\~000,00 грн. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 20 жовтня 2022 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами справи без виклику сторін. Від представника відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідач частково не погоджується із заявленими позивачем вимогами та повністю заперечує проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. У відзиві зазначив, що позивач дійсно працював на ВП «Шахта Курахівська» ДП «Селидіввугілля» прохідником: 26.12.2011 року було прийнято на роботу та згідно до наказу від 02.05.2019 року №122 с/к його було звільнено з займаної посади 02.05.2019 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком згідно зі ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги, станом на 31.10.2022 року відповідач має заборгованість перед позивачем, яка складається з сум вихідної допомоги та допомоги з тимчасової непрацездатності. В день звільнення 02.05.2019 року позивач не працював а знаходився у відпустці без збереження заробітної плати та не звертався до відповідача з вимогою про проведення розрахунку внаслідок чого відповідач вважає, що його вина відсутня та не повинен виплачувати позивачу середній заробіток за весь час затримки. На підставі зазначеного просить відмовити позивачу в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повністю. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основним Законом України статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N942527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до запису № 28 трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 26.12.2011 року прийнято до Відокремленого підрозділу «Шахта «Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» прохідником підземним 4 розряду на дільницю підготовчих робіт № 2 з випробувальним терміном 1 місяць, згідно до наказу № 173 с/к від 26.12.2011 року. У відповідності до наказу ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» від 26.12.2011 року № 173 с/к [PERSON] прийнято на роботу прохідником підземним 4 розряду з випробувальним терміном 1 місяць з 26.12.2011 року. Відповідно до запису № 29 трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 03.02.2012 року переведено прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті на тій же дільниці, згідно до наказу №15с/к від 03.02.2012 року. У відповідності до запису № 30 трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] 02.05.2019 року звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком з виплатою вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків за стаж роботи у вугільній промисловості, згідно до наказу №122с/к від 02.05.2019 року. Відповідно до наказу ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» від 02.05.2019 року №155к/відп [PERSON] т. № 540 було надано відпустку без збереження заробітної плати. Згідно до наказу ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» від 02.05.2019 року №122с/к [PERSON] т.№ 540 прохідника 5 розряду дільниці ПР звільнено з 02.05.2019 року ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком з виплатою вихідної допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітків за стаж роботи у вугільній промисловості. Згідно довідки № 174 від 19.09.2022 року, видана ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля», вбачається, що [PERSON] дійсно працював в ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» з 26.12.2011 по 02.05.2019 на посаді прохідник, з 17.09.2019 по 13.04.2022 на посаді гірник, заборгованість по заробітній платі склалась з вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного заробітку за стаж роботи у вугільній промисловості та допомоги з тимчасової непрацездатності становить 31780,32 грн., у тому числі помісячно: квітень 2019 року допомога з т/н у розмірі 719,07 грн., травень 2019 року вих. допомога 22322,93 грн., травень 2019 року допомога з т/н 544,94 грн., червень 2019 допомога з т/н 653,22 грн., січень 2020 року допомога з т/н 456,52 грн., березень 2020 року допомога з т/н 918,59 грн., червень 2020 року допомога з т/н 972,61 грн., лютий 2021 року допомога з т/н 793,37 грн., березень 2021 року допомога з т/н 764,18 грн., липень 2021 року допомога з т/н 793,37 грн., грудень 2021 року допомога з т/н 793,37 грн., квітень 2022 року допомога з т/н 681,15 грн., червень 2022 року допомога з т/н 944,98 грн., серпень 2022 року допомога з т/н 422,02 грн., всього заборгованість 31780,32 грн. Середньоденна заробітна плата за останні 2 місяці перед звільненням 02.05.2019 року становить 450,90 грн., середньоденна заробітна плата за останні 2 місяці перед звільненням 13.04.2022 року становить 309,36 грн. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина роботодавця у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар доведення відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно довідки № 174 від 19.09.2022 року, виданої ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля», станом на 19.09.2022 року наявна заборгованість підприємства перед [PERSON] у сумі 31780,32 грн. Крім того, суд звертає увагу, що згідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Приписами пункту 1 розділу ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтею 233 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 19 грудня 2020 р. на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 20 травня 2020 р.\~№ 392\~«Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». У відповідності до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.\~№ 211\~«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р.\~№ 392\~«Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 р. № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Враховуючи те, що на час звільнення позивача на території України було встановлено карантин, який триває по теперішній час, таким чином строки звернення до суду з позовною заявою про стягнення сум, належних працівникові при звільненні були продовженні та строк звернення до суду позивачем про стягнення належних йому сум при звільненні пропущено не було. Враховуючи викладене, те, що справа розглядається судом в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги стосовно стягнення заборгованості по заробітній платі під час звільнення в 2019 році підлягають задоволенню у розмірі 23586,94 грн. у повному обсязі. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив до наступне. Позивач в позовній заяві зазначив розрахунок середнього заробітку з моменту звільнення, а саме з моменту звільнення до моменту звернення до суду, зазначає, що пройшло 1176 робочий день (2019 рік 243 дні + 2020 рік 346 днів + 2021 рік 345 днів + 2022 рік 242 дні) з чого зазначає, що підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 426864,48 грн. В свою чергу згідно до позовних вимог просить стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку у розмірі 100000,00 грн. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. за № 100 (далі Порядок). Так, абзацом 3 п. 2 р. ІІ даного Порядку встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випаду, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки №174 від 19.09.2022 року виданої ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля», середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні 2 місяці перед звільненням 02.05.2019 року згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» становить 450,90 грн., середньоденна заробітна плата за останні 2 місяці, перед звільненням 13.04.2022 згідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати становить 309,36 грн. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. за № 100 (далі Порядок). Так, абзацом 3 п. 2 р. ІІ даного Порядку встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випаду, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній день роботи». Тобто, день звільнення\~ [PERSON] це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем. З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивач не працював та перебував у безкоштовній відпустці, що підтверджується наказом ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» від 02.05.2019 року №155к/відп. Відтак всі суми, що належать працівнику від підприємства, роботодавець повинен був виплатити не пізніше наступного дня після пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок. З матеріалів справи вбачається, що позивач 19.10.2022 року звернувся безпосередньо до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. До моменту звернення до суду позивач вимог про проведення розрахунку при звільненні до відповідача не пред`являв. Враховуючи звернення працівника. Який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗПП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем усіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц. Враховуючи викладене, звернення позивача [PERSON] , який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України. В свою чергу переконливих та достатніх доказів на підтвердження того, що невиплата належних позивачу сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, а з інших об`єктивних причин, відповідачем суду не було надано. Ухвала про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами була отримана відповідачем 20.10.2022 року. Отже, оскільки останнім днем роботи\~ [PERSON] був «02.05.2019 року», в який позивач не працював, а ухвалу про відкриття провадження у справі з позовною заявою відповідачем було отримано 20.10.2022 року, тому суд вважає необхідним здійснити розрахунок середнього заробітку з наступного дня після отримання вимоги про здійснення розрахунку, тобто з 21.10.2022 року. В свою\~чергу,\~відповідно до\~приписів статті\~117\~КЗпП України\~встановлено,\~що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. За змістом наведеної правової норми, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі його непроведення до розгляду справи - по день ухвалення рішення (але не більш як за шість місяців), якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Отже, гранична кількість днів шестимісячного строку за який роботодавець повинен виплатити працівникові середній заробіток за час вимушеного прогулу не повинна перевищувати 21.04.2023 року. Так станом на 19 лютого 2022 року згідно до довідки № 174 від 19.09.2022 року, виданої ВП «Шахта «Курахівська» ДП «Селидіввугілля» про нараховану та сплачену заробітну плату у підприємства перед [PERSON] наявна заборгованість із заробітної плати у розмірі 31780 грн. 32 коп., середньоденна заробітна плата перед звільненням 02.05.2019 року становить 450,90 грн. Таким чином, не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є наслідком відповідно до статті 117 КЗпП України покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 21.10.2022 року (наступного дня після отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження у справі з позовною заявою) по 21.04.2023 (шестимісячний строк відповідно до ст. 117 КЗпП України). Згідно листа № 47-03/520 від 12.08.2021 Міністерства економіки України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік», з урахуванням ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» та введенням воєнного стану із 24 лютого 2022 року згідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», кількість робочих днів з 21.10.2022 року (наступний день отримання відповідачем вимоги про повний розрахунок) по 21.04.2023 року (шестимісячний строк передбачений ст. 117 КЗпП України) складає 131 робочих днів, а саме: жовтень 2022 року 7 днів, листопад 2022 року 22 дні, грудень 2022 року 22 днів, січень 2023 року 22 днів, лютий 2023 року 20 днів, березень 2023 року 22 днів, квітень 2023 року 15 днів. Таким чином сума середнього заробітка за час затримки розрахунку складає 59067 грн. 90 коп. з розрахунку 450 грн. 90 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 131 (кількість робочих днів з наступного дня після пред`явлення вимоги). Так, зі змісту позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки розрахунку у розмірі 100000,00 грн. а також заборгованість по заробітній платі у розмірі 23586 грн. 94 коп., які виникли на момент звільнення від 02.05.2019 року. Разом із тим нарахована сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 59067,90 грн., не є співмірною з заборгованістю відповідача по заробітній платі. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, викладено висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З урахуванням фактичних обставин справи, розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, дій позивача та відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування правил статті 117 КЗпП України, суд вважає справедливим, пропорційним (співмірними) і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 23586 грн. 94 коп.. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 23586 грн. 94 коп. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, відповідно до ст. 263 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, та слід стягнути з відповідача заборгованість по сумам, які підлягали виплаті позивачу на час його звільнення у загальному розмірі 23586 грн. 94 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 23586 грн. 94 коп. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплат заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто витрати, пов`язані із сплатою судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. За вимогою про стягнення заборгованості по заробітній плати позивачем було заявлено вимогу у розмірі 23586,94 грн. та за вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 100000,00 грн., та приймаючи до уваги вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір», сума судового збору, яка підлягає сплаті за вимогою про стягнення заборгованості сума судового збору становила би 992,40 грн. та за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку сума судового збору становила би 1000,00 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, а також враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 992,40 грн. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на 23,59 %, а також враховуючи, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1000,00 грн., таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 235,90 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial