Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, про відшкодування моральної шкоди, захист честі та гідності, ділової репутації. В обґрунтування позову вказує, що починаючи з серпня 2021 року вона почала зустрічатися з відповідачем. На початку зустрічей стосунки були теплими, проте потім виникли непорозуміння, почались сварки. Відповідач проявляв до неї зневагу та недовіру, почав за нею незрозуміле спостереження, постійно влаштовував скандали через ревнощі і в грудні 2021 року стосунки з відповідачем припинились. З березня 2022 року позивачка знову почала бачитись з відповідачем но всі викладені вище обставини почали повторюватись. Впродовж 2022 року відповідач постійно тероризував позивачку телефонними дзвінками та повідомленнями, які носили погрожуючий та неадекватний характер. Пізніше до неї почали дзвонити та відправляти повідомлення невідомі люди, які повідомляли що знайшли її номер телефону в Інтернеті на таких сайтах як « [INFO] » та інших, на яких пропонувались людям послуги «інтимного характеру». Викладені вище факти пригнітили її фізичний і моральний стан здоров`я. Стверджує, що вона перестала нормально спати і їсти, перестала спілкуватись з рідними людьми, почала приймати заспокійливі засоби. Просить позовні вимоги задоволити. 22.05.2023 року представник відповідача подала на адресу суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, відповідач являється інтелігентною людиною з вищою освітою, з повагою та любов`ю ставився до позивача, ненормативну лексику ніколи не вживав. Після завершення стосунків з позивачем,відповідач був у відчаї та намагався повернутись до нормального життя. Жодних оголошень з використанням фотографій та контактного номеру позивача щодо надання нею інтимних послуг на жодних сайтах відповідач не розміщував та не мав такого наміру. Позивачка використовувала стосунки з відповідачем в меркантильних і корисливих цілях. Жодними доказами, що долучені до матеріалів справи позивачем, не можливо встановити заподіяння моральної шкоди позивачу відповідачем. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 31.05.2023 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому йдеться про те, що з відповідачем вона не знайомилась на сайті знайомств « [INFO] ». Відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували його твердження про наявність у неї стосунків з іншими хлопцями. В якості доказів застосування відповідачем до неї ненормативної лексики, до суду було надано копії «скріншотів» повідомлень, які були надіслані відповідачем. Підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить такі задоволити. 02.06.2023 року представником відповідача подано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки в повному обсязі, оскільки у позивачки немає жодних допустимих і належних доказів. Суд заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, доходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 28 Конституції України\~кожен має право на повагу\~\~до його гідності. \~\~\~\~\~\~ Згідно із ч.4\~ст. 32 Конституції України\~та\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~- кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його честі та гідності. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі ст.\~277\~ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Так позивачкою на підтвердження того, що публікації стосовно неї на такому сайті як « [INFO] » та інших сайт з пропонуванням «послуг інтимного характеру» надано скріншоти листування з різними користувачами, а також з особою « [PERSON] ». Однак з наданих позивачкою доказів не вдається встановити ким є його автор, яке він має відношення до ніби то розповсюдження її мобільного номеру телефону та фото на інтернет сайтах, кому ці повідомлення адресовані Таким чином, суд не приймає вказаний доказ як належний. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з частиною другою\~статті 30 Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При образі винний принижує честь і гідність особи шляхом висловлювання нецензурних чи брутальних слів, вчиненням непристойних або насильницьких дій (жесту та ін.), або дає непристойну оцінку особистим якостям чи поведінці особи у формі, яка різко суперечить прийнятому спілкуванню між людьми. Основна різниця між образою і наклепом полягає в характері посягання на честь і гідність особи. При образі винний дає оцінку особистих якостей особи, його поведінки, причому це може відбуватися й віч-на-віч, тоді як при наклепі йдеться про поширення серед інших осіб вигаданих "фактів", які ганьблять особу. При образі обов`язковою ознакою є непристойність форми, тоді як при наклепі така ознака частіш за все відсутня. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного (презумпція добропорядності). (ч. 3 ст. 277 Цивільного кодексу України) Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. (абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року N 1) Захист честі, гідності і ділової репутації - право громадянина та юридичної особи вимагати через суд спростування недостовірної інформації (відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво), яка принижує їхню честь, гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди їхнім інтересам. Під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, зокрема, мережі Інтернет викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, форумах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності. Так, відповідно до практики ЄСПЛ слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії"). Таким чином, відповідно до статті 277\~Цивільного кодексу\~України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Таке розуміння змісту статті 277\~Цивільного кодексу\~України узгоджується із прецедентною судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення від 08 липня 1986 року в справі "Лінгенс проти Австрії" (Lingens v. Austria), пункт 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року м. Київ, Справа N 308/2695/15-ц, Провадження N 61-5012св18) Статтею 10\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно п. 18.Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року N 1, згідно з положеннями статті 277\~ЦК і статті 10\~ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно роз`яснень п. 19. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року N 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" встановлено: "Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами". Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту розповсюдження саме відповідачем відносно позивачки інформації, яку позивачкою визнано як недостовірну та таку, що принижує її честь і гідність, розміщену інтернет - сайті htth://ukro.com.ua (" [INFO] "), та досліджені докази не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як не є достовірними даними з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами на підтвердження їх розміщення безпосередньо відповідачем. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За результатами розгляду справи судом не встановлено, що дії відповідача є такими, що порочать честь та гідність позивачки, порушують її особисті немайнові права. А відтак, не встановлено і підстав для відшкодування позивачці моральної шкоди внаслідок порушення її прав. Враховуючи викладене, підстави для задоволення позову відсутні. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed