Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

17 березня 2021 року [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м.Чернігова з позовом до Управління патрульної поліції в Чернігівській області, Департаменту патрульної поліції, треті особи: командир взводу №2 роти №3 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП старший лейтенант поліції Мальцев Володимир Миколайович, інспектор взводу №1 роти №3 батальйону управління патрульної поліції в Чернігівській області ДПП лейтенант поліції Шаповал Павло Валентинович, Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування в розмірі 500 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог, з урахування уточненої позовної заяви, позивачка зазначає, що за адресою постійного та єдиного місця проживання позивачки по [ADDRESS] по відношенню до позивачки з боку її доньки безупинно вчинялось триваюче домашнє насильство. Вказує, що 16.07.2019 зателефонувала до поліції на лінію 102 та повідомила про вчинення щодо неї її донькою триваючих протиправних дій, просила прибути до місця події за адресою: [ADDRESS] , та вжити належні заходи. Проте, прибувши на місце події, патрульні поліцейські Мальцев В.М. та Шаповал П.В. не відреагували на її заяви про злочин, домашнє насильство, чим було порушено її права. Так, вказаними патрульними поліцейськими не було викликано мобільну групу поліції реагування на факти домашнього насильства та не було викликано слідчо-оперативну групу поліції на місце події. Також патрульні поліцейські Мальцев В.М. та Шаповал П.В. відмовлялись складати протокол та фіксувати події; ігнорували заяви, усні доводи позивача та надані нею докази; не встановили дані всіх осіб, які перебували у квартирі, при тому, що спілкувалися з цими особами, як з товаришами; не звертали увагу на речові докази вчинення домашнього насильства; не встановили та не опитали особу, яка міняла замок у дверях квартири; хамовито поводили себе та підвищували голос, обезцінювали родинні зв`язки позивача з донькою; словесно тиснули на позивача, щоб вона покинула квартиру. Такі дії поліцейських спричинили сильне хвилювання позивача за свою безпеку, життя і здоров`я, викликали відчуття безпорадності. У подальшому, застосувавши щодо неї фізичне насилля, поліцейські витягнули її за межі квартири на підлогу у загальному коридорі поряд з квартирою та залишили у безпорадному стані. При цьому, всі речі, набуті нею, залишились у квартирі. Після її спроби зайти до квартири, аби забрати речі, поліцейський Мальцев В.М. схопив її за руки та відтягуючи, заборонив заходити до квартири, зачинив двері, стояв поряд та фізично перешкоджав забрати речі, не реагував жодним чином на заяви позивача про те, що її було пограбовано. Таким чином, як зазначає позивач, в порушення вимог Закону України «Про національну поліцію», Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», «Інструкції з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України», затвердженої Наказом МВС України 27.04.2020 №357, своїми діями сприяли вчиненню відносно неї психологічного, фізичного, економічного домашнього насильства з боку її дочки, сприяли позбавленню житла, всього майна, продуктів харчування, ліків. У той час, жодних правопорушень вона не вчиняла, в квартирі [ADDRESS] знаходилась на законних підставах, про що неодноразово вказувала працівникам поліції, а тому застосовувати будь-які заходи впливу, більше того, фізичного, у працівників поліції підстав не було. Доказом вчинення 16.07.2019 патрульними поліцейськими вказаних протиправних дій є запис на відео з боді-камер патрульних поліцейських у вказаній квартирі. Позивач зазначає, що результатом вчинення протиправних дій патрульних поліції Мальцева В.М. та Шаповала П.В. стало те, що з 17.07.2019 вона стала безхатьком, вимушена страждати, мучитись, винаймати житло для проживання, поновлювати абсолютно всі речі першої необхідності. Позивач посилається на те, що описаними вище психо-травмуючими, безвідповідальними, протизаконними жорстокими діями із застосуванням фізичноi сили працівників поліції - старшого лейтенанта поліції Мальцева В.М та лейтенанта поліції Шаповал П.В. їй завдано моральної шкоди, пов`язаної з спричиненням їй неймовірних триваючих переживань за її життя і здоров`я, приниження її людської гідності, безперервних душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із насильницьким позбавленням поліцією її всього майна, нерухомості, житла. Фізичний біль та страждання вона зазнала також від протиправних дій патрульних поліцейських, які позбавили позивача своєчасного надання медичної допомоги, від чого у неї було зараження рубано-різаної рани, тривале лікування та вада на все життя, що завдало та завдає постійних мук і фізичних страждань. Окрім того, душевні страждання зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї з боку патрульних поліцейських від ненадання захисту поліцією, застосованого по відношенню до неї публічного цинічного психологічного та фізичного насильства, застосування до неї фізичної сили, протиправного позбавлення вночі її житла, ненаданні їй, як інваліду, медичної допомоги, якої вона потребувала на очах сторонніх людей, потуранням її дочки та за безпосередньої участі та підтримки патрульних поліцейських. Враховуючи вищенаведене, вважає, що неправомірними діями відповідача їй завдано моральну шкоду, розмір якої оцінила у 500 000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 22.03.2021 справу передано за підсудністю на розгляд до Солом`янського районного суду м.Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2021 справу передано у провадження судді Усатовій І.А. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 21.04.2021 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків. 09.06.2021 на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, до суду надійшла позовна заява у новій редакції. Ухвалою суду від 30.07.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06.09.2021 до суду від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Так, 16.07.2021 о 21 год. 46 хв. на скорочений номер «102» надійшов виклик від [PERSON] , з повідомленням про конфлікт із жінкою, яка зайшла до квартири без дозволу. Дане звернення було зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події (далі ЄO) 16.07.2019 за № 37009. На відпрацювання вказаного виклику було направлено екіпаж патрульної поліції «Вікінг-108» у складі якого, згідно розстановки сил та засобів роти № 3 батальйону УПП в Чернігівській області ДПП з 20 год. 00 хв. 16.07.2019 по 08 год. 00 хв. 17.07.2019, на зміну заступили командир взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Чернігівській області ДПП старший лейтенант поліції Мальцев В.М. та інспектор взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Чернігівській області ДПП старший лейтенант поліції Шаповал П.В . По прибуттю на місце події, патрульних зустріла заявниця [PERSON] , яка повідомила, що в її квартирі знаходиться невідома їй жінка, яка відмовляється покидати квартиру, а тому заявниця наполягала на тому, щоб поліцейські вивели жінку з її квартири. Також, [PERSON] повідомила, що є єдиною власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого пред`явила відомості з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та паспорт громадянина України на своє ім`я з відміткою про місце реєстрації за вказаною адресою. Поліцейськими було встановлено, що жінкою, яка відмовлялася покидати квартиру заявниці була позивачка [PERSON] .. Зважаючи на те, що власниця квартири [PERSON] вказала, що не знає позивачку та наполягала на тому, щоб остання покинула квартиру, поліцейські вжили заходів для перевірки документів, які підтверджують законності перебування позивачки у квартирі заявниці. Зокрема, поліцейські неодноразово просили позивачку надати документи, які підтверджують право власності або користування квартирою, а також документи на підтвердження її місця реєстрації. Натомість, позивачка пред`явила лише пенсійне посвідчення та повідомила, що зареєстрована за цієї адресою, втім всі документи знаходяться на роботі. За таких обставин, поліцейські запропонували позивачці проїхати з ними за місцем її роботи для підтвердження законності підстав перебування у квартирі заявниці, але позивачка в категоричній формі відмовилась від такої пропозиції поліцейських. У подальшому, позивачка почала стверджувати, по всі документи знаходяться у мами, втім надати її адресу, щоб переконатися у цій інформації, позивачка також відмовлялась. Протягом всього часу спілкування із поліцейськими, позивачка не надала жодного підтверджуючого документу на право власності або користування квартирою, а також документи на підтвердження її місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, поліцейські роз`яснили позивачці норми законодавства та, зважаючи на вимогу власниці квартири [PERSON] , запропонували [PERSON] самостійно покинути квартиру. Натомість, позивачка відмовилась добровільно покидати приміщення, тому поліцейські взявши її під руки вивели з приміщення. Також, як зазначається у відзиві, 05.08.2021 за реєстр.№ Б - 293 до УПП в Чернігівській області ДПП надійшла заява позивачки із проханням провести перевірку відносно патрульних поліцейських за фактом застосування до неї сили при виведенні із квартири, яка, зі слів заявниці, є єдиним її житлом. Крім того, 20.08.2019 до УПП в Чернігівській області ДПП з прокуратури Чернігівської області, за належністю для розгляду, надійшла заява [PERSON] аналогічного з попередньою заявою змісту, та її копія, яка була зареєстрована за реєстр.№ Б - 318. Під час проведення службової перевірки, зокрема, було опитано громадянку [PERSON] , яка пояснила, що вона є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] , та має на підтвердження цього витяг з реєстру. Її мати, [PERSON] , не є власницею вказаної квартири та фактично в ній не проживає. Оскільки сама [PERSON] в Чернігові не проживала, то другий комплект ключів віддала матері для догляду за майном та квітами. 16.07.2019 коли опитувана перебувала у м. Чернігові, її мати приїхала до її квартири ( [ADDRESS] ) без запрошення, увірвалась до помешкання та стала вчиняти конфлікт. На вимогу припинити конфліктувати та покинути приміщення остання не реагувала, в зв`язку з чим був викликаний екіпаж поліції. Опитувана [PERSON] зазначила, що поліцейські, які прибули на виклик, поводили себе чемно, ввічливо та професійно. Розібравшись в ситуації, вони перевірили правовстановлюючі документи на майно і встановили власника. На вимогу поліцейських до [PERSON] пред`явити документи на вказану квартиру, остання нічого не пред`явила, окрім пенсійного посвідчення. Пояснити причину перебування в квартирі не змогла. Жодних речей останньої в квартирі не було. На вимогу [PERSON] поліцейські допомогли вийти [PERSON] з квартири. Грубу фізичну силу не застосовували. На підтвердження права власності на вказану квартиру, [PERSON] надала копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якого остання з 2010 року є єдиним власником квартири [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] не є власником квартири, в якій перебувала на час виклику поліції 16.07.2019, та не проживала постійно зі своєю донькою. [PERSON] жодним чином не довела своє право власності чи користування зазначеним вище житлом на законних підставах. Тому поліцейські не могли порушити право особи, а саме [PERSON] , якого вона не мала. Під час проведення перевірки та вивчення доказів, було встановлено, що 16.07.2019 поліцейські УПП в Чернігівській області ДПП під час виконання службових обов`язкiв по пр- [ADDRESS] , не порушували права [PERSON] , так як остання не довела правомірність користування чи розпорядження вказаним майном та законність перебування у зазначеній квартирі. Про результати проведення службової перевірки позивачку було повідомлено листом від 02.09.2019р. № Б-293;Б-318/41/22/03-19, результати перевірки позивачка не оскаржувала. Враховуючи вищенаведене, вважає, що поліцейські- Мальцев В.М. та Шаповал П.В. ,, під час відпрацювання виклику від заявниці [PERSON] на скорочений номер «102», дiяли відповідно до ситуації, яка склалася та на підставі документів, які були надані учасниками події, а тому їхні дії є такими, які здійснені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Окрім того, наголошує, що оцінка діям поліцейських Мальцева В.М. та Шаповала П.Д. здійснювалась у рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №42019271010000236 від 30.08.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України. Водночас, дане кримінальне провадження №42019271010000236 від 30.08.2019 закрито 03.12.2020, а отже, компетентними органами надана оцінка діям поліцейських Мальцева В.М. та Шаповала П.В. по відношенню [PERSON] , які мали місце 16.07.2019. Підсумовуючи, зазначає, що між описаними позивачкою подіями та діями поліцейських відсутній будь-який причинний зв`язок, а також відсутні докази, які б свідчили про протиправність дій поліцейських та вини у заподіянні шкоди. Твердження позивачки про наявність завданої їй моральної шкоди у розмірі 500 000 грн. є лише суб`єктивними судженнями та не обґрунтовані належними доказами, а тому є лише припущенням і не можуть судом до уваги як факт заподіяння такої шкоди. 14.09.2021 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказує на те, що долучена представником відповідача до відзиву як єдиний доказ доповідна записка від 30.08.2019 інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Сороки Я., є сфальсифікованим документом, який створений на основі лише словесних пояснень Мальцева В.М. , [PERSON] , та не має жодних документально підтверджених доказів висновкам інспектора. Також зазначає, що наприкінці липня 2021 року Чернігівською обласною прокуратурою її було повідомлено про те, що слідчим ДБР було закрито кримінальне провадження №42019271010000236 від 30.08.2019, однак, постанови про закриття кримінального провадження їй надано не було. Звернула увагу, що у матеріалах цивільної справи №750/8434/20 [PERSON] було визнано та надані письмові пояснення, що [PERSON] постійно проживала у квартирі та їх належало майно, що там знаходилось, а покази свідків підтверджували, що квартиру та все майно, яке у ній знаходиться [PERSON] купувала за власні кошти, з зі своєю донькою [PERSON] мала дружні та довірительні відносини, донька [PERSON] - [PERSON] перебувала на повному утриманні матері та не мала фінансової можливості купити квартиру. Відтак, вважає законним своє проживання у квартирі [ADDRESS] , а дії патрульних поліцейських щодо позбавлення її житла та не зупинення триваючого домашнього насильства - протиправними, що у свою чергу спричинило їй не вимірювані безмежні муки та страждання, втрату здоров`я, глибокої триваючої моральної шкоди. 20.09.2021 до суду надійшли заперечення представника відповідачів на відповідь на відзив, в яких наголосив на відсутності будь-яких підтверджуючих документів на підтвердження законності перебування 16.07.2019 [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Вказав, шо твердження позивача про те, що вона є власницею зазначеної квартири спростовуються рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 27.10.2019 у справі №750/10462/19, яким встановлено, що дана квартира є власністю [PERSON] , а позивачка у встановленому законом порядку права користування цим житлом не набула. Акцентували увагу на те, що компетентними органами вже було надано законну оцінку діям поліцейських Мальцева В.М. та Шаповала П.В. під час виконання службових обов`язків по відношенню до [PERSON] , які мали місце 16.07.2019. Вважають, що у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити, у зв`язку з їх необґрунтованістю. 24.09.2021 до суду надійшли пояснення позивачки на заперечення відповідачів. 01.11.2021 до суду надійшло клопотання позивача про долучення доказів. 02.11.2021 до суду надійшло клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи. Ухвалою суду від 03.11.2021 у задоволенні клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи відмовлено. 16.11.2021 до суду надійшли пояснення Державної казначейської служби України на позовну заяву, в яких третя особа вказує, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Як зазначається у поясненнях, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало. Окрім того, позивачем не зазначено у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні), не досліджено характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), а бездіяльність відповідачів, внаслідок чого, на думку позивача, було порушено її права, жодним чином не визнана протиправною. 03.11.2021 до суду надійшла відповідь позивача на пояснення, якій звертає увагу на те, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, нею були долучені всі необхідні докази - відеозапис з відеореєстраторів патрульних поліцейських, на якому чітко зафіксовані неправомірні дії поліцейських. 14.02.2022 до суду надійшло клопотання позивача про стягнення судових витрат. У судове засідання 05.06.2023 учасники судового розгляду не з`явилися, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Від представника позивача 05.06.2023 надійшла заява про розгляд справи без його участі. Від представника відповідача - Департаменту патрульної поліції 05.06.2023 надійшла заява про розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали даної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положеннями ст. ст. 12, 13 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Та визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів (ч. 2 ст.16 ЦК України). Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно вимог ст.23 ЦК України, якою передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст. З Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України, постанова Верховного Суду від 28.03.2018року справа № П/9901ІЗ 70/18). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази. Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадовою чи службовою особою якого є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди. За висновком Верховного суду України у справі № 6-501цс17 шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Звертаючись до суду з позовом до відповідачів, позивачка посилається на те, що протиправними діями та бездіяльністю патрульних поліції Мальцева В.М. та Шаповала П.В. , які 16.07.2021 за викликом, на скорочений номер «102», прибули на місце події за адресою: [ADDRESS] , було допущено бездіяльність щодо реагування на заяву позивачки про вчинення відносно неї домашнього насильства, а також поліцейськими, жорстокими діями, із застосуванням фізичноi сили, було позбавлено позивача житла, всього майна, продуктів харчування, ліків, що завдало їй моральної шкоди, пов`язаної з спричиненням їй неймовірних триваючих переживань за її життя і здоров`я, приниження її людської гідності, безперервних душевних страждань. Судом встановлено, що 16.07.2021 о 21 год. 46 хв. на скорочений номер «102» надійшов виклик від [PERSON] , з повідомленням про конфлікт із жінкою, яка зайшла до квартири без дозволу, що підтверджується витягом картки реєстрації звернення на скорочений номер «102» ЄО №37009 від 16.07.2019. Дане звернення було зареєстровано в Журналі єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події 16.07.2019 за № 37009. На відпрацювання вказаного виклику було направлено екіпаж патрульної поліції «Вікінг-108» у складі якого, згідно Розстановки сил та засобів роти № 3 батальйону УПП в Чернігівській області ДПП з 20 год. 00 хв. 16.07.2019 по 08 год. 00 хв. 17.07.2019, на зміну заступили командир взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Чернігівській області ДПП Мальцев В.М. та інспектор взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Чернігівській області ДПП Шаповал П.В. Згідно з ч. 1 ст. 1, ст. 2, ст. 3, ч. 3 ст. 19, ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування. Поліцейським за будь-яких обставин заборонено сприяти, здійснювати, підбурювати або терпимо ставитися до будь-яких форм катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. У разі виявлення таких дій кожен поліцейський зобов`язаний негайно вжити всіх можливих заходів щодо їх припинення та обов`язково доповісти безпосередньому керівництву про факти катування та наміри їх застосування. У разі приховування фактів катування або інших видів неналежного поводження поліцейськими керівник органу протягом доби з моменту отримання відомостей про такі факти зобов`язаний ініціювати проведення службового розслідування та притягнення винних до відповідальності. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1, 2 ст.30, ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань вживає заходів реагування на правопорушення, визначені Кодексом України про адміністративні правопорушення та Кримінальним процесуальним кодексом України, на підставі та в порядку, визначених законом. Поліція для охорони прав і свобод людини, запобігання загрозам публічній безпеці і порядку або припинення їх порушення також застосовує в межах своєї компетенції поліцейські превентивні заходи та заходи примусу, визначені цим Законом. Поліція може застосовувати такі превентивні заходи: 1) перевірка документів особи; 2) опитування особи; 3) поверхнева перевірка і огляд; 4) зупинення транспортного засобу; 5) вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; 6) обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; 7) проникнення до житла чи іншого володіння особи; 8) перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; 9) застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; 10) перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; 11) поліцейське піклування. Доводи позивача суд вважає необґрунтованими, оскільки нею не надано суду достовірних та достатніх доказів з приводу порушення її прав визначеними нею відповідачами. Так, з матеріалів справи вбачається, що 05.08.2021 за реєстр. № Б - 293 до УПП в Чернігівській області ДПП надійшла заява позивачки із проханням провести перевірку відносно патрульних поліцейських за фактом застосування до неї сили та виведенні із квартири, яка, зі слів заявниці, являється єдиним її житлом. Крім того, 20.08.2019 до УПП в Чернігівській області ДПП з прокуратури Чернігівської області, за належністю для розгляду, надійшла заява [PERSON] аналогічного з попередньою заявою змісту, та її копія, яка була зареєстрована за реєстр.№ Б - 318. Згідно доповідної записки інспектора відділу моніторингу та аналітичного забезпечення управління патрульної поліції в Чернігівській області Департаменту патрульної поліції Сороки Я. від 30.08.2019, перевірку за зверненням гр.. [PERSON] (реєстр.інд. Б-293 від 05.08.2019, реєстр.інд. Б-318 від 20.08.2019), припинено. Дії поліцейських УПП в Чернігівській області ДПП визнано в межах повноважень та такими, що відповідають Закону України «Про національну поліцію» та іншим нормативно-правовим актам, якими у своїй діяльності керуються поліцейські. Як зазначається у доповідній записці, під час проведення перевірки та вивчення доказів, було встановлено, що 16.07.2019 поліцейські УПП в Чернігівській області ДПП під час виконання службових обов`язків по [ADDRESS] , не порушували права [PERSON] , так як остання не довела правомірність користування чи розпорядження вказаним майном та законність перебування у зазначеній власниця квартири, [PERSON] , надавши квартирі. При тому, що правовстановлюючі документи, попросила у поліцейських допомоги в захист свого законного права на звільнення жилого приміщення від іншої особи. Результати службової перевірки позивачка не оскаржувала. Будь-яких інших доказів, які б свідчили про протиправність дії чи бездіяльності працівників правоохоронного органу Мальцева В.М. та Шаповала П.В. відносно позивача при реалізації ними своїх повноважень, позивачем не надано не було. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Відеозаписи з портативних відеореєстраторів поліцейських, на які посилається позивач, як на доказ вчинення поліцейськими неправомірних дій та бездіяльності по відношенню до неї, судом не приймається до уваги з огляду на невідповідність його вимогам ч.2 ст.100 ЦПК України щодо належного засвідчення. Водночас, посилання позивачки на наявність кримінального провадження №42019271010000236 від 30.08.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, відомості до ЄРДР щодо якого внесено за заявою [PERSON] відносно перевищення 16.07.2019, за місцем її проживання, влади та службових повноважень працівниками правоохоронного органу, що супроводжувалось насильством, є безпідставним, оскільки наявність такого кримінального провадження, в рамках якого досудове розслідування триває, не свідчить про вчинення відносно [PERSON] поліцейським Мальцевим В.М. та Шаповалом П.В. при реалізації ними своїх повноважень дій чи бездіяльності, що завдали позивачу моральну шкоду. Суд зауважує, що при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно ст.ст.76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом даних норм закону доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Варто зазначити, що деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. При цьому, зважаючи на характер спору, позивач не звільнений від обов`язку доведення позовних вимог про стягнення суми на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України у співвідношенні з вимогами ст. ст. 12,81 ЦПК України, позивач мав би довести: наявність моральної шкоди; наявність неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача; наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, діями чи бездіяльністю відповідача та завданою позивачу моральною шкодою, а також наявність вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі. Всупереч означеним нормам позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення їй моральної шкоди, а так само й моральних або фізичних страждань у зв`язку з діями чи бездіяльністю поліцейських, не обґрунтувала з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердила наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправними рішенням, діями чи бездіяльністю відповідачів. Що стосується наданих позивачем документів медичного характеру про стан здоров`я, суд виходить з того, що вказані документи лише підтверджують наявність у позивача певних видів захворювання. Однак, позивачем жодним чином не підтверджено, що такі захворювання спричинені саме в результаті неправомірних дій відповідачів та чим ці дії підтверджуються. Окрім того, щодо посилань позивача на протиправне позбавлення її поліцейськими Мальцевим В.М. та Шаповалом П.В. житла, суд звертає увагу, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногор О.В., що підтверджується копією наявного в матеріалах справи договору купівлі-продажу квартири від 15.09.2010, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногор О.В., зареєстрованого в реєстрі № 4335, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №173806007 від 15.07.2019. Відповідно до Довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи, позивачка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , станом на 03.10.2017. (т.1 а.с.45) Згідно копії акту Дільниці з обслуговування житлового фонду №2 КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради від 23.08.2019, [PERSON] , [INFO] мешкала без реєстрації з осені 2016 р., була зареєстрована за адресою по [ADDRESS] 03.10.2017 р., та з грудня 2017 р. мешкає без реєстрації. (т.1 а.с.45) Згідно Довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 08.07.2020 №10930, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 23.12.2019 по теперішній час. (т.1 а.с.37) Таким чином, матеріали справи відсутні будь які докази, які б підтверджували право власності чи користування позивача квартирою за адресою: [ADDRESS] , а відтак твердження щодо позбавлення її житла є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивачем не надано суду належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди і причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та морального стану позивача за наведеними вище критеріями їх оцінки. Судом не встановлено наявності вини відповідачів в спричиненні позивачу їх діями глибоких, триваючих та безперервних мук і душевних страждань, втрати здоров`я, переживань за власне життя і здоров`я, приниженні її людської гідності, втрат немайнового характеру, що посилили душевні страждання, про які вона зазначає у позові та заявах по суті справи. Також позивачем не доведено такого розміру моральної шкоди, що вона оцінила у грошовому виразі в сумі 500 000,00 грн., які б вказували на необхідність відшкодування шкоди та визначення судом відповідної компенсації. Аналізуючи зазначені обставини, суд вважає, що протягом судового розгляду позивач не довела обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та не надала належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання їй моральної шкоди саме з вини відповідачів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, а також представлених суду доказів, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed