Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом. Позов обґрунтовує тим, що з 17.08.1985 перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Неповнолітніх дітей від шлюбу в них немає, станом на день подачі позову до суду також було подано позов про розірвання шлюбу між ними. За час перебування у шлюбі ними було набуто наступне майно: однокімнатна квартира площею 65,0 кв.м. по [ADDRESS] (придбана 21.02.1992 на ім`я [PERSON] ); земельна ділянка площею 0,0620 га по [ADDRESS] , цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських будівель (набута у власність на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 29.08.1996). Вбудоване приміщення /А-4/ загальною площею 216,6 кв.м. по [ADDRESS] (номер запису про право власності, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29729679 від 26.12.2018, право власності зареєстроване за [PERSON] ) та автомобіль марки «BMW 520D», номер шасі: [NUMBER] , 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (зареєстрований за [PERSON] ). Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] , посилається на порушення права власності та положення ст.ст. 60, 69-71 СК України, ст.22 КЗпШтаС, ст. 365 ЦК України, а також на висновки, які міститься в постановах Верховного Суду від 05.10.2020 у справі № 537/78/19, від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц, від 24.03.2021 у справі № 501/2211/18. Посилаючись на викладене, [PERSON] , просить суд, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири по [ADDRESS] та на частину земельної ділянки площею 0,0620 га по [ADDRESS] , цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а також на частину вбудованого приміщення /А-4/ загальною площею 216,6 кв.м. по [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 69741,00 грн. в якості компенсації вартості частки автомобіля марки «BMW 520D», номер шасі: [NUMBER] , 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , а також стягнути з відповідача в її користь понесені у справі судові витрати. Ухвалою судді від 03.06.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі. Від [PERSON] надійшов відзив, у якому він позовних вимог не визнав. Зазначив, що вбудоване приміщення /А-4/ загальною площею 216,6 кв.м. по [ADDRESS] , було набуте ним за особисті кошти. Так, вказане приміщення до набуття його у власність [PERSON] належало Товариству з обмеженою відповідальністю «Флагман». Вказана юридична особа була зареєстрована 28.09.1992 як ДКП «Фотоконтакт». Приміщення магазину було придбане товариством покупців членів трудового колективу ДКП «Фотоконтакт» в Комітеті по управлінню майном міської комунальної власності та післяприватизаційної підтримки підприємств Луцької міської ради в процесі приватизації відповідно до договору купівлі-продажу № 214-п/к від 03.02.1997. 07.05.1997 на базу купленого майна ДКП «Фотоконтакт», шляхом укладення його засновниками установчого договору, було створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Флагман», серед засновників якого зазначений [PERSON] . Частка [PERSON] визначена в розмірі 74,451 %, що становить 26058,00 грн. Під час здійснення процедури ліквідації юридичної особи, вбудоване приміщення /А-4/ загальною площею 216,6 кв.м. по [ADDRESS] було передано у власність [PERSON] на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна від 21.12.2018 та рішення № 5 від 21.12.2018 одноособового учасника ТзОВ «Флагман». Таким чином, вказане вище приміщення було набуте [PERSON] шляхом повернення його вкладу до статутного капіталу ліквідованого товариства. Джерелом такого набуття є особисті кошти [PERSON] , які свого часу були внесені як частка засновника. Однокімнатна квартира та земельна ділянка по [ADDRESS] , була набута батьком [PERSON] , [PERSON] у 1959 році, згодом батьки прийняли рішення викупити вказану квартиру в особисту власність та оформити її на ім`я [PERSON] . Зазначає, що будь-яких коштів його сім`ї з [PERSON] витрачено на придбання цієї квартири не було. 29.08.1996 рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 437, земельна ділянка площею 0,0620 га, на якій знаходиться квартира по [ADDRESS] була приватизавана [PERSON] і перейшла в його власність. Жодних спільних грошових коштів подружжя на це витрачено не було. Щодо автомобіля марки «BMW 520D», номер шасі: [NUMBER] , 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] вказує, що цим авто він не користується, в його фактичному користуванні перебуває автомобіль, який належить донці. Крім цього, позивач заявляючи вимогу про компенсацію їй вартості автомобіля, не просить суд припинити її право власності на цей автомобіль, що свідчить про її недобросовісність. Посилаючись на викладене, [PERSON] , просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позову. 01.09.2021від [PERSON] надійшов зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя. Зустрічний позов мотивує тим, що він з 17.08.1985 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішеннямЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 16.08.2021 було розірвано. За час перебування у шлюбі ними було набуто рухоме майно та ряд грошових зобов`язань, які виникли внаслідок отримання грошових коштів і борг згідно розписок, які укладались в інтересах сім`ї. Так, 05.10.2014 укладено договір позики між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] отримав в борг 35000 доларів США з терміном повернення до 05.10.2017. 02.10.2017 укладено доповнення до договору позики про продовження терміну повернення позики в розмірі 35000 доларів США до 31.12.2021. 12.10.2018 [PERSON] отримав в борг від [PERSON] кошти в розмірі 7000 доларів США та зобов`язався їх повернути до кінця 2021 року. 01.08.2018 [PERSON] отримав в борг від [PERSON] кошти в розмірі 30000 доларів США та зобов`язався їх повернути. Усього, за вказаними розписками [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 72000 доларів США, які були витрачені в інтересах сім`ї, а саме для зайняття підприємницькою діяльністю (надання послуг з фотографування, виготовлення та обробка фотографій, кольоровий друк, тощо), придбання обладнання для фотостудії в приміщенні магазину по [ADDRESS] . Таким чином, зобов`язання за вказаними розписками підлягають солідарному виконанню. Також, за час шлюбу було придбано автомобіль марки «BMW 520D», номер шасі: [NUMBER] , 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] та перебуває у її користуванні, а відтак [PERSON] має право на компенсацію частки такого автомобіля, вартість якого згідно висновку експерта № 1939 становить 161970,00 грн. Крім цього, за час спільного проживання у квартирі [ADDRESS] , за спільні кошти подружжя було придбано ряд рухомого майна, яке перебуває у користуванні [PERSON] , а тому у позивача за зустрічним позовом виникло право на компенсацію вартості такого майна. Зустрічний позов обґрунтовує посилаючись на ст.ст. 60-61, 65, 69, 71 СК України та ст.ст. 543, 1047 ЦК України та просить суд, визнати спільним боргом колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] кошти отриманні в борг згідно договору позики від 05.10.2014 на суму 35000 доларів США, розписки від 12.10.2018 на суму в розмірі 7000 доларів США та розписки від 01.08.2018 на суму 30000 доларів США, всього 72000 доларів США. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] компенсацію вартості автомобіля марки «BMW 520D», номер шасі: [NUMBER] , 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в сумі 80985,00 грн. та компенсацію за нерухоме майно в сумі 72600,00 грн. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] , понесені у справі судові витрати. Ухвалою суду від 02.09.2021 поновлено [PERSON] строк подачі зустрічного позову. Прийнято зустрічний позов відповідача [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, скористалася правом на подання відповіді на відзив, де підтримала раніше висловлену у позовній заяві позицію. 30.09.2021 від позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом, надійшов відзив на зустрічний позов. У відзиві [PERSON] зазначила, що їй не було відомо про існування розписок, на які посилається [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог. Крім цього, [PERSON] не повідомляв її про те, що вони як подружжя винні грошові кошти в сумі 72000 доларів США. Вказує, що підпис в договорі позики від 05.10.204, в якому вона нібито виступила поручителем, їй не належить. Крім цього, в період укладення таких боргових зобов`язань їхня сім`я не потребувала значних коштів, оскільки сама [PERSON] працювала, займалася підприємницькою діяльністю та відповідно отримувала дохід. У 2010 році вона відчужила за договором купівлі-продажу житловий будинок та земельну ділянку, що свідчить про наявність у неї власних грошових коштів. Про існування боргових розписок від 05.10.2014, 01.08.2017 та від 12.10.2018 [PERSON] не була проінформована та згоди на їх укладення не надавала. Також, [PERSON] наголосила на тому, що спірний транспортний засіб у її користуванні не перебуває, та оскільки їй не відомо місце його знаходження, вона була змушена звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення злочину. Щодо включення до переліку рухомого майна, яке знаходиться у квартирі [PERSON] та на думку [PERSON] підлягає поділу, то позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом з ним не погоджується, оскільки він не підтверджений жодними належними та допустимими доказами. Рухоме майно, вимогу про поділ якого заявлено [PERSON] відсутнє, що унеможливлює його поділ. 18.10.2021 [PERSON] подано до суду заяву про зміну предмета позову, у якій він просить суд, визнати спільним боргом колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] кошти отриманні в борг згідно договору позики від 05.10.2014 на суму 35000 доларів США, розписки від 12.10.2018 на суму в розмірі 7000 доларів США та розписки від 01.08.2018 на суму 30000 доларів США, всього 72000 доларів США. Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] компенсацію вартості автомобіля марки «BMW 520D», номер шасі: [NUMBER] , 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в сумі 80985,00 грн. та компенсацію за нерухоме майно в сумі 72600,00 грн. Визнати вбудоване приміщення /А-4/, загальною площею 216,6 м.2, по [ADDRESS] особистим майном [PERSON] . Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] , понесені у справі судові витрати. Ухвалою суду від 14.12.2021 у справі за клопотанням представника позивача, призначено почеркознавчу експертизу. Провадження у справі на час її проведення зупинено. 06.04.2022 провадження у справі поновлено. \~ \~ \~ \~02.06.2022 від представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустріним позовом надійшла заява про залишення без розгляду позовної вимоги про поділ вбудованого приміщення /А-4/ загальною площею 216,6 кв.м. по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 22.02.2023 закрито підготовче провадження у справі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом та її представник, первісний позов підтримали та просили його задовольнити. Щодо зустрічного позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом та його представник, щодо задоволення первісного позову заперечили, з підстав зазначених у відзиві. Просили суд, задовольнити зустрічний позов, позовні вимоги якого підтримали. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд установив таке. С[PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.08.1985, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.08.2021 було розірвано. В 1986 році в сторін народилася донька [PERSON] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 21.02.1992, під час шлюбу з [PERSON] , на ім`я [PERSON] придбано квартиру по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Луцької міської Ради народних депутатів від 29.08.1996 № 437, [PERSON] приватизовано земельну ділянку площею 0,0620 га по [ADDRESS] , з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Згідно із частиною 1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01.01.2004. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Оскільки, як встановлено вище, сторонами укладено шлюб та розпочаті процеси набування майна у власність, як до 01.01.2004, так і після, то порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися як за положеннями КпШС України, так і за нормами СК України. При цьому, поділ майна подружжя суд здійснює за правилами, передбаченими СК України. Так, відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно з ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічні положення закріплені в ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України. Так, норми ст. ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Верховний Суд у своїй постанові від 02.06.2021 у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу. Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі\~статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 161/14048/19 (провадження № 61-13103св20) та від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК України, частина третя\~статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої\~статті 325 ЦК України\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірне майно, а саме: квартира по [ADDRESS] , сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). На спростування презумції спільного майна подружжя, [PERSON] посилається на те, що спірна квартира була набута його батьком у 1959 році, а після прийняття рішення про викуплення квартири в особисту власність, його сімєю було прийнято рішення про її оформлення на імя [PERSON] . Однак, такі твердження суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та наданими суду доказами. Таким чином, даючи оцінку, доводам та показанням у судовому засіданні [PERSON] , на які він посилається, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю [PERSON] , а відтак за [PERSON] , слід визнати право власності на частину спірної квартири. Щодо приватизованої [PERSON] земельної ділянки площею 0,0620 га по [ADDRESS] , з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку та господарських будівель, то суд, вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7\~(зі змінами, внесеними згідно з\~постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Ч.1 ст.120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Ч.4 ст.120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у\~ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Відповідно до\~статті 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 27.11.2019 в справі № 461/2328/16-ц (провадження № 61-42538св18), від 26.12.2019 в справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19), від 19.11.2020 в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-6836св19). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірна земельна ділянка була набута [PERSON] у приватну власність шляхом приватизації, однак на даній земельній ділянці знаходиться квартира, чатина якої визнана за позивачем, а відтак до неї як учасника спільної часткової власності на квартиру, переходить право на спірну частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у будинку згідно вимог\~ст. 120 ЗК України\~та\~ст. 377 ЦК України, Вирішуючи питання про компенсацію вартості часки автомобіля марки «BMW 520D», номер шасі: [NUMBER] , 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , кожній зі сторін, суд виходить з наступного. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , вказаний вище автомобіль зареєстрований за [PERSON] 23.02.2019, в період перебування в шлюбі з [PERSON] , а відтак цей автомобіль є спільним майном подружжя. Судом встановлено, що фактично автомобілем користувався [PERSON] , який в судовому засіданні пояснив, що продав спірне авто без його перереєстрації, гр. [PERSON] за грошові кошти в сумі 4500 доларів США. За змістом ч.1, 7 статті 41 Конституції України, ч.1, 5 ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1 ст. 60 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст. 69 СК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци 1, 2 ч.2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації\~замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.2, 4, 5 ст.71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч.1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст. 365 ЦК України). Однак, суд враховує, що вимога однієї зі сторін про стягнення з іншої грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду та не потребує підтвердження платоспроможності такої сторони. Зазначене відповідає висновку сформованому у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.06.2018 у справі № 299/2587/15-ц. Сторони погодили між собою та ствердили в судовому засіданні те, що компенсація вартості автомобіля буде здійснюватися згідно висновку експерта № 1939 від 31.08.2021 та становить 161970,00 грн. Оскільки автомобіль марки «BMW 520D» перебуває у користуванні [PERSON] , який розпорядився ним на власний розсуд, а саме здійснив його продаж (без перереєстрації) без згоди [PERSON] , що підтверджено сторонами в судовому засіданні, суд дійшов висновку про виділ у його власність спірного транспортного засобу з компенсацією [PERSON] вартості частики автомобіля, що становить 80958,00 грн. Щодо визнання спільним богом колишнього подружжя коштів отриманих в борг згідно договору позики від 05.10.2014 на суму 35000 доларів США, розписки від 12.10.2018 на суму в розмірі 7000 доларів США та розписки від 01.08.2017 на суму 30000 доларів США, всього 72000 доларів США, судом встановлено таке. 05.10.2014 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 35000 доларів США, терміном на 3 (три) роки до 05.10.2017. Поручителями зазначено дружина позичальника [PERSON] та дружина позикодавця [PERSON] 02.10.2017 між сторонами укладено доповнення до договору позики від 05.10.2014, яким продовжено термін виконання зобов`язань до 31.12.2021 (а.с.132-133). 01.08.2017 [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики на суму 30000 доларів США, термін повернення грошових коштів не визначено (а.с.134). 12.10.2018 [PERSON] взяв в борг в [PERSON] грошові кошти в сумі 7000 доларів США, термін повернення яких в розписці не зазначено (а.с.135). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч.1 ст.14 ЦК України). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Положення ст.60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст.61 СК України, згідно із ч.3 якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (ч.3 ст.35 СК України). Тлумачення ч.4 ст.65 дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 19.06.2013 у справі № 6-55цс13. За таких обставин згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Згідно з ч.1-3 ст.12,ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте судом не встановлено, а матеріали справи не містять доказів, що кошти в загальному розмірі 72000 доларів США, одержані за договорами позики [PERSON] , використані в інтересах сім`ї. Крім цього, другий з подружжя, а саме [PERSON] не надавала письмової згоди на укладення договорів позики. Договір від 05.10.2014 укладений між [PERSON] та [PERSON] , де поручителем зазначено дружину позичальника [PERSON] і наявний підпис від імені поручителя, виконаний не [PERSON] , а іншою особою, що встановлено висновком експерта № СЕ-19/103-22/621-ПЧ від 25.03.2022 (а.с.142-145). Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання боргом колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] коштів отриманих в борг згідно договору позики від 05.10.2014 на суму 35000 доларів США, розписки від 12.10.2018 на суму в розмірі 7000 доларів США та розписки від 01.08.2017 на суму 30000 доларів США, всього 72000 доларів США. Здійснюючи розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також серед іншого витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відтак, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути витрати понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 3459,67 грн. та 900,48 грн. витрати за проведення експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: approved