Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

Представник позивачки адвокат Майсерик О.І., який діє на підставі ордеру серії СА №1047406 від 17.02.2023р., звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування вимог в позові вказується, що сторони перебували у шлюбі з 30.08.1989р., який був розірваний рішенням суду від 25.12.1995р. До укладання шлюбу з відповідачем позивачка позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 10\~500 радянських карбованців для сплати пайового внеску за кооперативну квартиру. 14.12.1991р. позивачка сплатила пайовий внесок ЖБК-101, а 29.01.1992р. зареєструвала своє право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . У 2022 році позивачка мала намір подарувати спірну квартиру своєму сину, але не може цього зробити без письмової згоди відповідача. Натомість відповідач не з`являється до органів нотаріату, а позивачка стверджує, що спірна квартира є її особистою приватною власністю. Оскільки право особистої приватної власності позивачки на спірну квартиру фактично не визнається бездіяльністю відповідача, то вона звернулась до суду з даним позовом. Від відповідача заперечень проти позову не надходило. 27.02.2023р. судом відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. За клопотанням представника позивача 28.04.2023р. судом витребувано з Державного реєстру актів цивільного стану відомості щодо реєстрації факту смерті [PERSON] .. 09.05.2023р. на адресу суду надійшов лист відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 03.05.2023р. за вих. №1357/32.23-04-04 з інформацією про відсутність актових записів про смерть складених відносно [PERSON] .. В судове засідання відповідач не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення повідомлення про виклик до суду через веб-портал суду, про причини неявки не повідомив. На підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України судом ухвалено рішення про заочний розгляд справи. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, визначених у позові. Пояснив, що відповідач не брав участі у виплаті пайового внеску за спірну квартиру та не мав ніяких претензій на цю квартиру. У період шлюбу відповідач проживав у спірній квартирі, але ніколи не був там зареєстрований. Після розірвання шлюбу сторони не підтримують ніяких стосунків і позивачці нічого не відомо про відповідача. Зауважив, що виплата пайового внеску за спірну квартиру здійснювалась виключно за особисті кошти позивачка, яка працювала і мала стабільний дохід, тоді як відповідач не працював в період їх шлюбних стосунків. Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані суду докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.08.1984 року, який розірваний рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 25.12.1995 №2-907/95, що набрало законної сили 05.01.1996р. /а.с. 14/. Згідно письмової розписки від 15.05.1989 року позивачка отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 10\~500 рублів, які зобов`язувалась внести в якості пайового внеску за квартиру у ЖБК-101 після оформлення документів про членство у кооперативі /а.с. 15/. Згідно довідки ОСББ «Благовісна 308» від 20.08.2021р. №29 позивачка є членом ЖБК №101 на підставі рішення міськвиконкому м. Черкаси №163/2 від 26.09.1989р. і повністю виплатила пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] /а.с. 20/. Згідно довідки Житлово-експлуатаційної контори з обслуговування будинків житлово-будівельних кооперативів від 16.01.1992р. №5143 позивачка, рішенням виконкому м. Черкаси від 11.09.1985р. №494, будучи членом ЖБК-101 ( [ADDRESS] ) виплатила вартість квартири в розмірі 10\~305 рублів /а.с. 16/. На підставі такої довідки 29.01.1992 року у Черкаському ОБТІ спірна квартира зареєстрована за позивачкою на праві особистої власності, про що в реєстраційній книзі №1 зроблено реєстровий запис №70, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням /а.с. 17, 21/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.09.2021 року №274486098 право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачкою /а.с. 22/ Згідно висновку про оцінку майна, складеного ФОП [PERSON] , станом на 30.05.2022р. ринкова вартість спірної квартири складає 585\~000 грн. /а.с. 23/. На теперішній час право особистої приватної власності позивачки на спірну квартиру не визнається, внаслідок дії презумпції спільності майна подружжя, набутого під час перебування у шлюбі. Відсутність згоди відповідача на розпорядженням позивачкою спірною квартирою обумовило звернення позивачки до суду з даним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 60 СК Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Натомість відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Отже при визначенні права спільної сумісної власності подружжя на майно встановленню підлягають не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від .07.09.2016р. у справі №6-801цс16; від 12.10.2016р. у справі №6-846цс16; від 07.12.2016р. у справі №6-1568цс16). Співвідношення положень п. 3 ч. 1 ст. 57 та ст. 60 СК дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Натомість статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС), який діяв на момент набуття позивачкою права власності на спірну квартиру, було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Верховний Суд у постанові від 27.10.2021р. у справі №755/12930/17 зазначив, що статтею 22 КпШС закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що спірна квартира була набута позивачкою у власність в період її перебування у шлюбі з відповідачем, а отже в силу положень ст. 22 КпШС на таке майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя, незважаючи на те, що таке майно зареєстроване на праві власності лише за позивачкою. Натомість позивачка має право на оспорення такої презумпції. В судовому засіданні встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що для виплати пайового внеску позивачкою було ще до укладання шлюбу з відповідачем позичено у [PERSON] грошові кошти в сумі 10\~500 рублів з конкретною метою сплати пайового внеску у ЖБК-101. Наявність відповідної розписки у позивачки свідчить про те, що її грошове зобов`язання з повернення такої позики є припиненим, враховуючи положення ч. 2, 3 ст. 545 ЦК. Відповідно до ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно ст. 15 Закону України «Про власність» (в редакції, яка діяла на момент набуття позивачкою права власності на спірну квартиру) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Таким чином, приймаючи до уваги, що позивачкою здійснено оплату вартості пайового внеску за рахунок грошових коштів, які належали їй до вступу у шлюб з відповідачем, а відтак були її особистою приватною власністю, то вона має право вимагати визнання належності їй на праві особистої приватної власності майна, набутого за рахунок таких коштів. До того ж за матеріалами справи судом не встановлено, що відповідач також був членом ЖБК-101 чи мав зареєстроване право на проживання у спірній квартирі, що свідчить про відсутність у відповідача майнового інтересу до речових прав на таку квартиру. Крім того, суд бере до уваги, що шлюб між сторонами розірваний рішенням суду від 25.12.1995 року. Зазначеним рішенням суду встановлено, що сторони не проживають разом з 1994 року. Будь-яких обставин, які б свідчили про наявність між сторонами спору про право власності щодо спірної квартири в порядку поділу майна подружжя судом не встановлено. Отже з 29.01.1992 року по теперішній час спірна квартира зареєстрована на праві особистої призваної власності виключно за позивачкою і весь цей час перебуває у її володінні та користуванні. Зазначене також свідчить про відсутність у відповідача майнових вимог щодо такої квартири та відсутність заперечень щодо належності такої квартири після розірвання шлюбу на праві приватної власності виключно позивачці. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності, як спосіб захисту, передбачено а. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 392 ЦК. Оцінюючи відповідність обраного позивачкою способу захисту її прав та інтересів критеріям ефективності суд звертає увагу, що предметом спору фактично є питання щодо визначення правового статусу майна, набутого в період шлюбу, а результатом його вирішення є врегулювання майнових суперечок сторін та визначення їх правового становища щодо майна, яке є об`єктом спору. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку за позивачкою, внаслідок чого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про належність спірної квартири позивачці на праві приватної власності. Натомість належність спірної квартири до особистої приватної власності позивачки оспорюється внаслідок дії законодавчої презумпції спільності майна подружжя, а відтак позивачка має право на захист своїх прав у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК. Оскільки за наслідками вирішення справи суд дійшов висновку, що позивачкою доведено у передбаченому законом порядку обставини, які свідчать, що спірна квартира є об`єктом її особистої приватної власності, то позовні вимоги є правомірними та обґрунтованими. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачем не надано суду будь-яких заперечень проти позовних вимог та не повідомлено про обставини, які б спростували правомірність заявлених позивачкою вимог та встановлені судом обставин спірних правовідносин. За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачкою при зверненні до суду в сумі 5\~850 грн. /а.с. 1, 2/.Натомість, враховуючи що стороною позивача не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, то на підставі ст.13 ЦПК України суд не розглядає зазначене питання. На підставі вищевикладеного і

Outcome: approved