Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 26 березня 2019 року між ним та [PERSON] укладено договір позики на суму 484\~004,66 грн., який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О.І. Зі змісту п. п. 1, 5 вказаного договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 484 004,66 грн., що є еквівалентом 18\~000 доларів США за курсом НБУ на день його підписання, та зобов`язується повернути їх позикодавцеві не пізніше 26 березня 2021 року, а позика вважається повернутою в момент передачі грошової суми визначеної в п. 1 даного договору, готівкою в м. Дніпрі. Зазначає, що станом на дату позову існує прострочення боржника, та він багато разів намагався вирішити спір з відповідачем шляхом переговорів. 25 серпня 2021 року він звернувся до відповідача з листом із нагадуванням про наявність заборгованості, вимогою про її погашення та пропозицією щодо участі у перемовинах стосовно вирішення існуючого цивільного спору на 14 вересня 2021 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні приватного нотаріуса ДМНО Кравченка О.О., але на запланованій зустрічі між ними не було досягнуто позитивного результату та відповідач, посилаючись на відсутність коштів, відмовився погасити існуючу заборгованість і повідомити розумні строки її погашення. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь за період з 27 березня 2021 року по 21 вересня 2021 року суму боргу з урахуванням індексу інфляції в розмірі 495\~210,97 грн. та 3% річних в розмірі 7080,84 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12 січня 2022 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач не згодний з позовними вимогами та вони не підлягають задоволенню, оскільки з 16 травня 2017 року відповідач працював на посаді директора ТОВ «ВКФ «Дніпротехсервіс» (зараз ТОВ «Плент Груп»), та 26 серпня 2021 року колишній власник ТОВ «ВКФ «Дніпротехсервіс» [PERSON] продала належні їй корпоративні права третім особам. Вказує, що приблизно 22 березня 2019 року [PERSON] звернулась до відповідача з пропозицією щодо укладення разом з нею договорів позики на суму в еквіваленті 26\~000 доларів США, мотивуючи отримання грошових коштів розвитком бізнесу, яким керує [PERSON] і знайомством відповідача з позивачем, та обґрунтовуючи отримання грошових коштів більшою частиною для бізнесу. [PERSON] запропонувала розділити вищезазначену суму наступним чином: боргові зобов`язання на грошову суму в еквіваленті 8\~000 доларів США [PERSON] приймає на себе, а відповідачу запропонувала взяти на себе боргові зобов`язання в еквіваленті 18 000 доларів США, при цьому повернення грошових коштів повинно було відбуватися за рахунок прибутку бізнесу або грошових коштів [PERSON] . Вказує, що укладення договору позики відбулось 26 березня 2019 року у приміщенні приватного нотаріуса ДМНО Мельника О.І., де одночасно відбулось підписання договору між позивачем та [PERSON] . Зазначає, що за період з 26 березня 2019 року відповідач і [PERSON] зустрічались з позивачем з метою часткового виконання грошових зобов`язань за договором позики, та відповідачем сплаченого на користь позивача в рахунок часткового погашення боргу: 19 червня 2019 року 5\~000 доларів США; 28 лютого 2020 року 2\~000 доларів США; 26 вересня 2020 року 1\~000 доларів США; 23 квітня 2021 року 500 доларів США., та у відповідності до п. 9 договору позики позивач після отримання грошових коштів від відповідача та [PERSON] склав розписку, яку [PERSON] забрала для зберігання спільно зі своїми розписками, а тому сума позовних вимог має бути зменшена щонайменше на грошову суму еквівалентну 8\~500 доларів США. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року було повернуто клопотання позивача [PERSON] про забезпечення позову. 15 серпня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про забезпечення позову. Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільної справи у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду по суті підготовчим судовим засіданням, а також залучено у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] 03 жовтня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська частково задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів, обов`язкову явку учасників справи та визнано обов`язковою явку усіх учасників справи у судові засідання та зобов`язано [PERSON] надати для огляду у судове засідання оригінали: договору позики від 26 березня 2019 року на суму 484\~004,66 грн., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 190; розписки від 19 червня 2019 року на суму 5\~000 доларів США; від 28 лютого 2020 року на суму 2\~000 доларів США; від 26 вересня 2020 року на суму 1\~000 доларів США; від 23 квітня 2021 року на суму 1\~000 доларів США. 21 березня 2023 року у підготовчому судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, судом ухвалено про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування до третьої особи [PERSON] заходу примусу у вигляді штрафу, а також про закриття підготовчого судового засідання з призначенням справи до розгляду по суті. У судовому засіданні 16 травня 2023 року представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі, а представник відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Від представника позивача надійшла заява про розгляд без його участі та без участі позивача, в якій підтримав позовну заяву у повному обсязі та просив задовольнити. Представником відповідача було направлено клопотання про проведення судового засідання без її участі та без участі відповідача. Представник третьої особи надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності та відсутності [PERSON] . Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 26 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. та зареєстрований в реєстрі за №190 (а. с. 187). Відповідно до п. 1 вищевказаного договору [PERSON] передав у власність [PERSON] , який прийняв у власність грошові кошти в сумі 484\~004,66 грн., що є еквівалентом 18\~000 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору, та зобов`язується повернути їх [PERSON] не пізніше 26 березня 2021 року. Крім того, п. 2 договору позики визначено, що сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Згідно із статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Обов`язок доказування окладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Як убачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження своїх позовних вимог було надано суду договір позики від 26 березня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. та зареєстрований в реєстрі за №190. Судом під час розгляду справи було встановлено, що при укладенні договору позики від 26 березня 2019 року між позивачем та відповідачем в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики, строк та умови її повернення. Також суд також враховує, що згідно п. п. 11, 12 вищевказаного договору позики нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладання договорів позики, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 203, 545, 1046-1053 ЦК України, статей 59-65, 74 СК України. Сторони підтверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються цим договором, а також свідчать, що договором визначені істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи у договорі. Стороною відповідача у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочину та не заперечувався факт укладення між позивачем та відповідачем вищезазначеного договору позики, а лише оспорювалась сума боргу, яка підлягає до стягнення з посиланням на існування підстав щодо зменшення розміру позовних вимог на суму еквівалентну 8\~500 доларів США. Оцінюючи доводи сторін, суд приймає до уваги, що надані до матеріалів справи стороною відповідача разом з відзивом на позовну заяву копії розписок [PERSON] : від 19 червня 2019 року на суму 5 000 доларів США; від 28 лютого 2020 року на суму 2 000 доларів США; від 26 вересня 2020 року на суму 1 000 доларів США, містять неповні і суперечливі відомості про дійсний зміст спірних правовідносин та не містять жодних посилань на договір позики від 26 березня 2019 року. Інших підтверджень факту передачі в рахунок повернення грошових коштів [PERSON] - [PERSON] , окрім самих лише копій розписок, матеріали справи не містять, а відповідач та її представник під час судового розгляду не надали інших належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт часткового погашення відповідачем боргового зобов`язання за договором позики від 26 березня 2019 року в розмірі 8 500 доларів США та отримання позивачем зазначених грошових коштів від відповідача. Разом з тим, представник позивача повністю заперечив факт отримання грошових коштів позивачем від відповідача саме за цим договором позики від 26 березня 2019 року, оскільки відповідачу неодноразово надавались позивачем грошові кошти у борг в інші періоди, а тому вказані копії розписок можуть стосуватися повернення боргу за іншими договорами. Крім того, представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні 21 березня 2023 року заперечувала перебування оригіналів у [PERSON] договору позики від 26 березня 2019 року на суму 484 004,66 грн., який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 190; розписок від 19 червня 2019 року на суму 5 000 доларів США; від 28 лютого 2020 року на суму 2 000 доларів США; від 26 вересня 2020 року на суму 1 000 доларів США; від 23 квітня 2021 року на суму 1 000 доларів США, які 03 жовтня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська були витребувані у [PERSON] для огляду у судове засідання. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що факт складання вищезазначених розписок про часткове повернення грошових коштів і взагалі їх відношення до заборгованості за договором позики від 26 березня 2019 року, під час судового розгляду є недоведеним, а відповідачем під час розгляду справи не надано оригіналів розписок для проведення огляду в судовому засіданні, що б могли підтвердити, або спростувати обставини, на які посилається відповідач. Враховуючи все вищезазначене та за встановлених судом під час розгляду справи обставин, вищевказаний договір позики від 26 березня 2019 року підлягає виконанню в порядку та на умовах, що визначені у ньому. Отже, відповідно до змісту зазначеного договору позики від 26 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І., [PERSON] виконав зобов`язання перед відповідачем та передав грошові кошти [PERSON] , який взяв на себе зобов`язання щодо їх повернення не пізніше 26 березня 2021 року. З матеріалів справи судом було встановлено, що зобов`язання [PERSON] в частині повернення грошових коштів за договором позики не були виконані. При цьому, ухвалюючи рішення у справі, суд не приймає до уваги твердження сторони відповідача про повернення позивачу 8 500 доларів США, про що зазначено у відзиві та на чому представник відповідача наполягала в ході розгляду справи, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження вказаної обставини суду не надано, а надані копії письмових розписок не можуть слугувати доказом виконання частини боргових зобов`язань. Суд також враховує, що відповідач договір позики відповідно до положень ст. 1051 ЦК України не оспорював та цей договір недійсним у встановленому законодавством порядку не визнано. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. З наведених підстав, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь суми боргу відповідно до договору позики від 26 березня 2019 року у сумі 484\~004,66 грн. Відповідальність позичальника за порушення умов договору передбачена ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, пунктом 7 договору позики від 26 березня 2019 року сторонами погоджено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором останній зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до наданого у позовній заяві позивачем розрахунку 3% річних та суми інфляційного збільшення суми боргу судом встановлено, що він просить стягнути 3% річних за період часу з 27 березня 2021 року по 21 вересня 2021 року (178 днів прострочення) в розмірі 7\~080,84 грн., а також інфляційне збільшення за вказаний період у розмірі 11\~206,31 грн. З приводу вищезазначеного розрахунку суд зазначає, що період з 27 березня 2021 року по 21 вересня 2021 року (включно) фактично становить 179 календарних днів. Розмір 3% річних від суми боргу в розмірі 484 004,66 грн. за 179 календарних днів складає 7\~120,84 грн. та інфляційне збільшення вищезазначеної суми боргу складає 16\~146,54 грн., але суд в цьому випадку не може виходити за межі позовних вимог і враховує саме заявлений позивачем період і розмір штрафних санкцій, та вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь 3% річних та інфляційне збільшення суми боргу у заявленому позивачем розмірі, з урахуванням того, що відповідачем не було спростовано такий розрахунок, а заявлений розмір є таким, що відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності. Згідно із ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини в результаті укладеного між ними у письмовому вигляді та посвідченому нотаріально договору позики від 26 березня 2019 року, однак відповідач на цей час не виконав свого зобов`язання щодо повернення грошової суми позики у повному обсязі, а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь суми основного боргу в розмірі 484004,66 грн. за договором позики з урахуванням 3% річних у розмірі 7\~080,84 грн. та суми інфляційного збільшення суми боргу у розмірі 11\~206,31 грн., як просив позивач у своїй позовній заяві. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Відповідно до положень ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 5\~022,93 грн., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

Outcome: approved