Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом, предмет якого було змінено шляхом доповнення позовних вимог, до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» про визнання незаконним та скасування наказу про призупинення трудового договору, зобов`язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та зобов`язання надати додаткову відпустку. Позовні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що 03 серпня 1998 року вона була прийнята на роботу в психіатричну лікарню м. Слов`янська. З березня 2022 року КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м Слов`янськ» у зв`язку з військовою агресією РФ частково припинило виконувати свої функції, призупинивши роботу стаціонарних відділень лікарні, а позивачці почали виплачувати 2/3 окладу у зв`язку з простоєм. У вересні 2022 року ці виплати було припинено на підставі Наказу №38-к від 05.08.2022 року про призупинення дії трудового договору з позивачкою, як із співробітником, який евакуювався з м. Слов`янська. Позивач вважає вищевказаний наказ незаконним, оскільки вона нікуди не евакуювалася з м. Слов`янська Донецької області, не є внутрішньо переміщеною особою, а отже, не належить до переліку евакуйованих співробітників, яким було вирішено призупинити виплати 2/3 окладу. Також позивач двічі 22.12.2022 року та 23.01.2023 року направляла керівництву Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» заяву про надання додаткової відпустки, як працівнику, яка має повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи за період з 2015 по 2022 роки. Але отримала відмову через, начебто, не надання нею відповідних документів у відповідні роки. Вважає дії Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» незаконними, такими, що порушують її права, та просить суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря КНП «Обласна клінична психіатрична лікарня м Слов`янськ» №38-к від 05 серпня 2022 року «Про призупинення трудового договору» з лікарем-психіатром, завідуючою 1-го відділення [PERSON] . Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» нарахувати та виплатити їй середній заробіток з 01.09.2022 року по день фактичного допуску до роботи, як оплату за час вимушеного прогулу. Зобов`язати Комунальне некомерційне підприємство «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» надати їй додаткову відпустку, як працівнику, яка має повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи за період з 2015 по 2022 роки та стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» понесені судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник, адвокат Лещенко С.В. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд задовольнити позов, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Також позивачка доповнила, що наказ №38-к від 05.08.2022 року суперечить основам законодавства, оскільки обмежує її права з 01.08.2022 року, тобто має зворотну дію у часі, що є неприпустимим. Представник відповідача, [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, згідно яких зазначено, що відповідно до наказу №38-к від 05.08.2022 року про призупинення дії трудового договору з працівниками, на підставі ст. 13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» було призупинено дію трудових договорів до зупинення військової агресії проти України, зокрема призупинено дію трудового договору з позивачем. Відповідач не мав можливості надати роботу позивачу оскілки, район, де розташована будівля стаціонарного відділення, систематично обстрілювався військами рф, і підприємство не може гарантувати безпечність виробничого процесу. Крім того, будівля, в якій знаходиться стаціонарне відділення, передано на потреби ЗСУ, що підтверджується відповідним договором оренди. Крім того, відповідно до Розпорядження КМУ «Про проведення обов`язкової евакуації населення Донецької області» була проведена обов`язкова евакуація населення Донецької області, що надало підстави вважати, що позивачка залишила місто. Позивач не надала жодного доказу які б підтверджували факт повідомлення останньою відповідача про знаходженні її у місті, звернення до відповідача з проханням про працевлаштування, а також про те, що на підприємстві є відповідні робочі місця (з відповідною кваліфікацією). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо визначення переліку працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів, з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього (певні посади, що можуть бути незадіяні в умовах зміненої господарської діяльності; кваліфікація окремих працівників, наявність у них певних знань, навичок та умінь, допущення певними працівниками порушень трудового розпорядку тощо). Скасування наказу про призупинення не відновить автоматично право позивача на відновлення її на посаді (роботі), у зв`язку із чим вимога стосовно стягнення заборгованості за період з 01.09.2022 року по 31.01.2023 рік, як оплата під час вимушеного прогулу, є незаконною, оскільки наказ про простій буде діяти. Щодо вимог про зобов`язання відповідача надати додаткову соціальну відпуску,зазначено, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити опікуну, що виховує дитину, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому, для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку необхідно пред`явити будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується, що позивачка є єдиним опікуном. У зв`язку із чим, обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця. При цьому, сам факт наявності у позивача документів, які підтверджують статус опікуна, без надання їх копії роботодавцю, не може свідчити про обізнаність останнього про наявність такого статусу та підстав для надання додаткової відпустки. Оскільки позивачкою в будь-який спосіб не було доведено до відома роботодавця про наявність в неї статусу опікуна та не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, у відповідача не виник обов`язок щодо надання додаткової соціальної відпустки за період з 2015-2021 роки. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено та підтверджується відомостями з трудової книжки серії [NUMBER] , що [PERSON] 03 серпня 1998 року була прийнята на роботу (проходження річної інтернатури по психіатрії) в психіатричну лікарню м. Слов`янська на підставі наказу № 53-к від 29.07.98р. З березня 2022 року КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м Слов`янськ» у зв`язку з військовою агресією РФ частково припинила виконувати свої функції, призупинивши роботу стаціонарних відділень лікарні, а позивачці почали виплачувати 2/3 окладу у зв`язку з простоєм. Згідно протоколу робочої зустрічі заступника голови Донецької обласної державної адміністрації [PERSON] з керівниками закладів охорони здоров`я Донецької області від 04.08.2022 року в м. Покровськ, за результатами доповіді керівника Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ», було вирішено призупинити оплату 2/3 ставки співробітникам які евакуювались. Відповідно до наказу в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» № 38-к від 05.08.2022 року, було призупинено дію трудового договору із позивачкою з 01.08.2022 року, через припинення лікарнею дії стаціонарних відділень та додаткових відділень, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки передбачені договором, а саме, з боку в.о. директора тимчасове припинення забезпечення працівників роботою і заробітною платою, в тому рахунку і оплатою простою, та тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Суд звертає увагу, що основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є, передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Загальновідомим є факт, що указом Президента України від 24.04.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 зазначеного Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Закон України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»\~вступив в дію з 24.03.2022 року до закінчення воєнного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції чинній на момент видачі оспорюваного наказу, призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Аналізуючи вказані вище норми, суд приходить до висновку, що призупинення трудового договору у даному випадку можливе за наявності наступних умов: відсутність у роботодавця можливості для надання роботи працівнику у зв`язку з військовою агресією проти України та (або) відсутності у працівника можливості виконання роботи у зв`язку з військовою агресією проти України. Суд вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню вимоги ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до яких, саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо визначення переліку працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів, з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього (певні посади, що можуть бути незадіяні в умовах зміненої господарської діяльності; кваліфікація окремих працівників, наявність у них певних знань, навичок та умінь, допущення певними працівниками порушень трудового розпорядку тощо). При цьому, суд звертає увагу, що позивачкою не надано належних доказів на підтвердження факту повідомлення нею керівництво КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» про її готовність та бажання продовжити виконувати трудові обов`язки. Листи позивачки від 22.12.2022, 27.12.2022, 04.01.2023, 23.01.2023, що долучені до матеріалів справи, такої інформації не містять. Надаючи оцінку наказу в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» № 38-к від 05.08.2022 року «Про призупинення дії трудового договору», як доказу обставин, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення, суд зазначає наступне. За змістом вказаного наказу дія трудового договору з позивачкою призупиняється з 01.08.2022 року, в той час, як сам оскаржуваний наказ №38-к прийнятий та підписаний в.о. директора 05.08.2022 року. У зв`язку з чим, суд зазначає, що частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року\~N 1-рп/99 \~зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в ст. 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі\~№ 6-2705цс16\~також підтверджує, що за загальновизнаним принципом права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Приймаючи до уваги вищевикладене, а також положення ст. 58 Конституції України, як Закону прямої дії та, враховуючи позицію Конституційного Суду України щодо зворотної дії в часі нормативно правових актів, суд дійшов висновку, що наказ в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» № 38-к від 05.08.2022 року «Про призупинення дії трудового договору», як розпорядчий нормативно правовий акт розпочав свою правову дію з моменту набрання ним чинності, а саме з моменту його підписання 05.08.2023 року. Суд приходить до висновку, що наказ в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» № 38-к від 05.08.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» в частині призупинення трудового договору з [PERSON] з 01.08.2022 року по 05.08.2022 року включно є недійсним, не створює ніяких правових наслідків для позивачки та підлягає скасуванню в цій частині. Разом з тим, позивачкою не надано належних та допустимих доказів чи будь якого належного обґрунтування щодо недійсності оскаржуваного наказу № 38-к від 05.08.2022 року «Про призупинення дії трудового договору» в частині його дії з 05.08.2022 року та наказу в цілому, а тому, позовні вимоги в цій частині задовленню не підлягають. Слід зазначити, що скасування наказу № 38-к від 05.08.2022 року у вищевказаній\~частині не наділяє позивачу правом на відновлення її на посаді (роботі), оскільки правові підстави стану простою підприємства продовжують бути чинними. За аналогічних підстав судом визнаються необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, вимоги позивачки щодо нарахування та виплатити їй середнього заробітку з 01.09.2022 року по день фактичного допуску до роботи, як оплату за час вимушеного прогулу. У даному випадку на користь позивачки підлягають виплати в розмірі 2/3 частини окладу за період з 01.08.2022 по 04.08.2022 року включно. Вирішуючи по суті вимоги [PERSON] про надання додаткової соціальної відпустки, суд зазначає наступне. З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що рішенням Центрально Міського районного суду м. Горлівки від 28.04.2004 року [PERSON] , [INFO] визнана недієздатною. Відповідно до рішення виконавчого комітету Горлівської міської ради № 36 від 12.01.2005 року видно, що опікуном над [PERSON] призначено її сестру [PERSON] . Як видно із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] після реєстрації шлюбу зміна прізвище на [PERSON] . Отже, [PERSON] є опікуном своєї сестри [PERSON] . Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 10ААА № 166708 від 23.08.2011 року вбачається, що [PERSON] є інвалідом першої групи А з дитинства; інвалідність встановлена безстроково. Відповідно до\~п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96-ВР\~одним із видів соціальних відпусток є додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Порядок надання цієї відпустки встановлений\~ст. 1821\~і\~1861\~КЗпП, а також\~ст. 19 Закону України « Про відпустки». Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР\~ від 15.11.1996 одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73\~Кодексу законів про працю України). Матеріалами справи достовірно встановлено, та не заперечувалось представником відповідача, що [PERSON] 22.12.2022 року та 23.01.2023 року зверталась до керівництва Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» із заявою про надання додаткової відпустки за період з 2015 по 2022 роки, як працівнику, яка має під опікою особу - інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Крім того, 23.01.2023 року позивачкою разом із заявою вже був наданий пакет необхідних для надання додаткової відпустки документів, що вбачається із змісту письмової відмови в.о. директора КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» № 110 від 24.01.2023 року, яка мотивована не відсутністю документів на підтвердження права на додаткову соціальну відпустку, а тим, що у періоді з 2015 по 2021 роки [PERSON] не повідомляла керівництво закладу про те, що має право на додаткову соціальну відпустку та не надавала у зазначений період документи, які б підтверджували факт опікунства та інвалідності сестри. Право на відпустки мають усі громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої приналежності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначає Закон України "Про відпустки". Крім того твердження представника відповідача, що оскільки у період з 2015 року по 2021 рік [PERSON] не повідомляла керівництво закладу, що має право на додаткову соціальну відпустку, тому їй і було відмовлено у надані додаткової відпустки, судом сприймається як надуманий та не відповідаючий чинному законодавству привід для виправдання відмови у наданні такої відпустки, оскільки надання чи ненадання позивачкою відомостей у вказаний період часу ніяким чином не впливає на існуюче в неї право за законом на такий вид відпустки, яким вона і вирішила скористатись у 2022 році. На теперішній час законодавством не передбачено строку давності, після якого працівник втрачає право на відпустку на дітей. Тож, якщо працівник не використав цю відпустку за минулий рік або за кілька попередніх років, то він має право її використати. У разі звільнення, незалежно від підстав, йому виплачують компенсацію за всі невикористані відпустки відповідно до статті 24 Закону про відпустки. \~ \~ \~ \~Судом достовірно встановлено, що право позивачки було порушено, потребує судового захисту, а тому, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України та керується нею. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (постанова від 17 жовтня 2014 року№10) вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Враховуючи вимоги вищевказаних норм Закону, результати розгляду справи, а також той факт, що позивачка звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янська» на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн. Інші витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок держави. Приймаючи рішення щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2,3 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Лещенко С.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги від 25.01.2023 року. Вартість послуг складає 4500 грн. 02.03.2023 року такий саме договір укладено між КНМ «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янська» та адвокатом Христенко С.В. на загальну суму 10500 грн. Вказані суми сторонами не заперечувалися, заперечень щодо їх розміну не висловлювалося. Враховуючи вимоги вищевказаних норм Закону, результати розгляду справи, суд вважає необхідним розподілити витрати на правову допомогу між сторонами у рівних частках, стягнувши з кожної сторони на користь другої по частини понесених судових витрат.

Outcome: partial