Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, в якому просить позбавити відповідачку батьківських прав стосовно малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , та малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2022 року. У шлюбі у них народилися діти: [PERSON] та [PERSON] . Діти проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Протягом останнього часу відповідачка проживає окремо від дітей, взагалі не піклується про фізичний стан дітей, стан їхнього здоров`я, не брала та не бере участі у лікуванні дітей, їх вихованні. Протягом останнього часу відповідачка жодного разу не відвідувала дітей, не цікавиться їх фізичним та духовним розвитком, самоусунулася від виконання обов`язків з виховання дочки та сина. Окрім того, до припинення спільного проживання у поведінці відповідачки були прояви незрозумілої агресії по відношенню до дітей, які проявлялися у формі необґрунтованих грубих висловлювань. Також відповідачка не несе повсякденних витрат дітей. Вказує, що враховуючи те, що відповідачка останнім часом не цікавиться життям дітей, між [PERSON] та їхніми спільними дітьми відсутній емоційний зв`язок, тому позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дітей. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 лютого 2023 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 15 березня 2023 року. Ухвалою суду від 18 квітня 2023 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 16 травня 2023 року. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених у ньому та просили його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 11 квітня 2023 року від відповідачки [PERSON] надійшла нотаріально посвідчена заяву про визнання позову, у якій вказує, що на сьогодні перебуває в дуже складному психоемоційному стані, який є результатом пережитих особистих конфліктів, складних життєвих ситуацій та стресової обстановки. ЇЇ стан супроводжується підвищеною тривожністю та загальним виснаженням, їй складно виконувати свої повсякденні справи, зосереджуватися та приймати будь-які рішення, критично мислити, внаслідок чого вона не здатна піклуватися про дітей та виконувати свої материнські обов`язки і змушена виїжджати за кордон на не визначений період. Заявлені позивачем вимоги визнає повністю і не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Представник Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради підтримав висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він є другом сім`ї [PERSON] та ще раніше бачив погіршення стосунків між ними. Відповідачку бачив перед війною, діти з нею не проживають, а проживають з батьком. Вказує, що позивачка не спілкується з дітьми та не приходить до них. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 серпня 2022 року у справі № 607/8153/22. В шлюбі у них народилося двоє дітей: - [PERSON] , [INFO] , про що 08 січня 2015 року зроблено актовий запис № 22, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 17 липня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області; - [PERSON] , [INFO] , про що 28 березня 2018 року зроблено актовий запис № 677, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 17 липня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Згідно висновку органу опіки та піклування від 05 квітня 2023 року № 319, орган опіки та піклування вважає недоцільно позбавляти батьківських прав [PERSON] стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що батько дітей [PERSON] на засіданні комісії повідомив, що мати не бере участі у житті дітей, не цікавиться їх здоров`ям, фізичним та духовним розвитком. Також повідомлено, що мати проживає окремо та протягом останнього часу жодного разу не відвідувала дітей. З матеріалів справи встановлено, що між батьками дітей 29 червня 2022 року укладено договір про проживання, виховання дітей та сплату аліментів. Відповідно до даного договору батьки домовилися про місце проживання дітей разом із батьком та встановили порядок здійснення батьківських прав. [PERSON] , яка є матір`ю дітей, на засідання комісії не з`явилася та не повідомила про причини своєї відсутності, хоча була належним чином повідомлена. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до частини першої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частини першої статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частини четвертої статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Вказані правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19. Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Як уже було зазначено, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Згідно з абз. 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері по відношенню до дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Враховуючи встановлені судом обставини по справі та вищезазначені вимоги Закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд вважає, що у задоволенні позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав слід відмовити, оскільки позбавлення відповідачки батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON] не буде відповідати меті такого заходу - захисту якнайкращих інтересів дітей. Разом з тим, відповідачку слід попередити, що у разі в подальшому неналежного виконання нею батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей, вона буде позбавлена батьківських прав. Крім цього, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed