Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

08.05.2023 року АТ КБ "Приват Банк" звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 09.12.2005 року [PERSON] звернулася до АТ КБ "Приват Банк" з метою отримання банківських послуг та подала до банку заяву б/н про отримання кредиту з кінцевим розміром кредитного ліміту у розмірі 41000 грн. Також зазначає, що Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, проте [PERSON] порушила кредитні зобов`язання, в зв`язку з чим станом на 23.02.2023 року виникла заборгованість у розмірі 50027,18 грн., яка складається з: 40722,14 грн. - заборгованості за тілом кредита, 9305,04 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом. Посилаючись на вищевикладені обставини, Банк просив суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість у розмірі 50027,18 грн. та судові витрати у справі. Ухвалою судді Єланецького районного суду Миколаївської області від 11.05.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву, в якій просив слухати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги визнала повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Виходячи з викладеного, суд вбачає за можливе розглянути справу по суті за відсутності належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи сторін. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Так, за Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 09.12.2005 року відповідачка [PERSON] звернулася до АТ КБ "Приват Банк" з метою отримання банківських послуг та подала до банку заяву б/н про отримання кредиту з кінцевим розміром кредитного ліміту у розмірі 41000 грн. У підписаній відповідачкою анкеті-заяві зазначено, що остання згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, Пам`яткою клієнта становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Банком надано до суду розрахунок заборгованості за договором №б/н від 09.12.2005 року та виписку з картки відповідачки, з яких слідує, що відповідачка користувалася наданими кредитними коштами шляхом зняття готівки в банкоматах та здійснення безготівкових операцій, між тим, погашення виниклої у результаті таких дій заборгованості здійснювала не регулярно. Із матеріалів справи слідує, що банк свої зобов`язання за договором виконав, відкривши відповідачці картковий рахунок та встановивши кредитний ліміт, однак відповідачка у порушення умов кредитного договору свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним не виконала, тому станом на 23.02.2023 року виникла заборгованість у розмірі 50027,18 грн., яка складається з: 40722,14 грн. - заборгованості за кредитом, 9305,04 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн. - заборгованості за комісією, 0,00 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Частиною 1 ст. 1067 ЦК України визначено, що договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами. Статтею 1069 ЦК України визначено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України. Згідно положень ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 6.5 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбаченим договором. Із матеріалів справи слідує, що відповідачка у повному обсязі визнала позов. Згідно приписів ч. 1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 206 ЦПК України, приймає визнання позову відповідачкою у даній цивільній справі, і вважає, що таке визнання позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи всі обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором в сумі 50027,18 грн. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 2684 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved