Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовними вимогами до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача з посади начальника відділу корпоративної безпеки та договірної роботи департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки «Київтеплоенерго» у зв`язку з скороченням штату відбулося незаконно, з порушенням норм ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим він підлягає поновленню на роботі та на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода. Ухвалою суду від 25.12.2019 у справі за вказаним позовом відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами (загального) позовного провадження. 13.04.2021 до суду надійшов відзив від представника відповідача, в якому представник відповідача з позовом не погоджувався в повному обсязі, вважав його необґрунтованим, виходячи з наступного. У відзиві вказано, що на виконання наказу директора КП «Київтеплоенерго» від 20.02.2019 №1128 «Про вдосконалення організаційної структури та штатного розпису Апарату управління» 20.09.2019 видано наказ №1133 від 20.09.2019 «Про вдосконалення організаційної структури дирекції безпеки Апарату управління», яким з 01.12.2019 вводилися зміни, зокрема замість дирекції з безпеки утворювався департамент безпеки у складі двох управлінь: економічної безпеки та охорони. 30.09.2019 директором КП «Київтеплоенерго» видано наказ № 930 про скорочення з метою підвищення ефективності та оптимізації виробничими процесами і надання якісних послуг споживачам для вдосконалення організаційних структур. Того ж дня, позивачу було вручено попередження про скорочення штату №333, у зв`язку із введенням в дію нового штатного розкладу з 01.12.2019. Одночасно застережено про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у разі відмови від переведення на вакантні посади, при цьому при ознайомленні із попередженням про звільнення позивача. Позивач, будучи юридично обізнаною особою, жодних заперечень чи заяв щодо ненадання останньому переліку вакантних посад на підприємстві не надав, хоча попередження про звільнення засвідчено останнім власноруч виконаними підписом, а отже такі твердження позивача не відповідають дійсності. Разом з тим представник відповідача повідомив, стверджуючи, що позивачу не були запропоновані вакантні посади, останній вже через 7 днів, 07.10.2019 подав заяву про переведення на посаду начальника відділу моніторингу та контролю управління економічної безпеки або посаду менеджера цього відділу, чим спростовуються доводи позивача про необізнаність про наявні вакантні посади. Представник відповідача повідомив, що в заяві від 07.10.2019 долученої до позовної заяви [PERSON] ,. не вказував про бажання перевестись на бажані посади з 01.12.2019, тобто з дати їх створення (копія наказу надана разом із відзивом відповідача), а на момент подання заяви такі посади були відсутні. 02.12.2019, тобто, в перший робочий день з дати введення в дію змін до штатного розпису заяви від [PERSON] про переведення на новостворені посади начальника відділу моніторингу та контролю управління економічної безпеки або менеджера новостворюваного департаменту не надходили. 06.11.2019 підприємством, на вимогу позивача було повторно надано перелік посад в штатному розкладі, який вводився в дію з 01.12.2019. Одночасно відповідач зазначає, що не всі посади, що вводилися в дію з 01.12.2019 на момент їх створення, як стверджує позивач були вакантними, оскільки переважна більшість працівників, посади яких не підпадають під скорочення переводилися з 02.02.2019 на новоутворені аналогічні посади, а тому позивачу було запропоновано ті, посади з нового штатного розкладу, які прогнозовано були вакантні на момент їх утворення. 05.12.2019 [PERSON] звільнений із займаної посади на підставі наказу №1402-К директора департаменту управління персоналом про припинення трудового договору у зв`язку із скороченням штату працівників, оскільки заяв із згодою на переведення на будь - яку із запропонованих посад, що утворилися у зв`язку із затвердженням нового штатного розпису з 02.12.2019 на адресу підприємства не надходило. Також позивачем не надано доказів оскарження рішення профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення позивача у порядку, встановленому законом та статутними положеннями профспілкової організації. Крім того, представник відповідача повідомив, що позовна заява не містить у відповідності до ст. 175 ЦПК України доказів, а саме розрахунку розміру середньомісячної заробітної плати позивача на їх обґрунтування. На підставі вищевикладеного, в позові просив відмовити в повному обсязі. 05.04.2021 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, в якому містилась копія розрахунку середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу від 31.03.2021. 16.04.2021 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначалось наступне. Представник позивача повідомив, що 07.10.2019 позивачу оголосили Наказ КП «Київтеплоенерго» від 20.09.2019 № 1133 про зміну штатного розпису, яким з 01.12.2019 утворюється замість дирекції безпеки - департамент безпеки, до складу якого, увійшло управління економічної безпеки у складі двох відділів: відділу економічної безпеки та відділу моніторингу та контролю. Позивач повідомляє, що жодна вакансія йому до діючого штатного розпису запропонована не була. В той же день, позивач звернувся із заявою до директора дирекції з управління персоналом Підприємства Строкач С.М. про призначення його на посаду начальника відділу моніторингу та контролю управління економічної безпеки новостворюваного департаменту безпеки КП «Київтеплоенерго» або менеджера цього ж відділу. Відповідно до списку запропонованих позивачу вакансій, 06.11.2019 позивач звернувся із заявою до директора дирекції з управління персоналом підприємства Строкач С.М. про призначення його з 02. 12.2019 на посаду начальника режимно-секретного відділу КП «Київтеплоенерго», яка відповідає його кваліфікації, освіті, загальному досвіду роботи та досвіду роботи з таємними, цілком таємними та для службового користування документальними матеріалами. На адресу позивача поштою надійшов лист від відповідача 3284У/9/4/4440 від 21.11.2019 за підписом в.о. директора дирекції з управління персоналом Сіра з переліком вимог, яким повинен відповідати кандидат на посаду. При чому у даному листі було зазначено надати відповідну відповідь до 25.11.2019. Проте листом про надання від 26.11.2019 позивач повідомив відповідача, що вказаний лист від нього від фактично отримав на пошті 25.11.2019 і даним листом повідомив відповідача, що він відповідає критеріям наведеними нормами п.1.4 Інструкції затвердженої Наказом СБУ від 08.05.2015 року №306. 11.10.2019 на електронну пошту Строкач Світлани позивачем було відіслано лист, яким він просив надіслати йому сканкопії наказів на корпоративну пошту, які стосуються реорганізації Дирекції безпеки відповідача. Лист був прочитаний, проте ніякої відповіді не надійшло. Крім того, представник позивача повідомив, що відповідач не надав суду доказів того, чи дійсно вакантні посади, на які претендував позивач, були ким-небудь зайняті. 06.09.2021 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 15.11.2022 до суду надійшли від представника відповідача пояснення по справі. Представник відповідача повідомив, що згідно протоколу на засіданні профспілкового комітету, яке відбулось 04.12.2019 позивачу вкотре безпосередньо було надано список вакантних посад, ознайомившись із переліком [PERSON] від запропонованих вакантних посад відмовився. Представник відповідача повідомляє, що позивача було своєчасно за 2 місяці попереджено про звільнення у зв`язку із скорочення штату, надано перелік наявних вакансій в структурних підрозділах підприємства, чим виконано вимоги ст. 49-2 КЗпП України та вжило необхідних заходів щодо подальшого працевлаштування позивача. Також представник відповідача вважає, що наданий представником позивача розрахунок від 31.03.2022 подано із порушенням вимог процесуального законодавства без належного обґрунтування не можливості подання даного доказу разом із позовною заявою, отже прийняття такого доказу є порушенням принципу диспозитивності. Крім того, наданий 31.03.2021 представником позивача середньомісячний розрахунок середньої заробітної плати не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки він проводив даний розрахунок виходячи з розміру не середньоденного заробітку, а середньомісячного, що не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідач вважає безпідставними та такими, що не підтверджено належними та допустимими доказами вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн., з огляду на наступне. Як стверджує позивач на фоні начебто незаконних дій Відповідача, позивач сильно хвилювався внаслідок чого потрапив на стаціонарне лікування до лікарні у відділення кардіології з 21.10.2019 по 01.11.2019, на підтвердження чого надано листок непрацездатності та чеки на придбанні ліків у аптеці. Разом із тим, представник відповідача вказує, що відповідно до пункту 1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування тимчасово втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань 03.11.2004 М532/274/136-ос/1406 визначено, що листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. Отже, як вказує відповідач, сам по собі листок непрацездатності не є документом який підтверджує медичний стан позивача, причини з яких останній потрапив на стаціонарне лікування, попередній медичний анамнез стану пацієнта, а отже не доводить жодного причинно - наслідкового зв`язку і погіршенням стану здоров`я у зв`язку із незаконним звільненням, як стверджує позивач. Більш того, вказаний документ відповідно засвідчує факт непрацездатності у період роботи позивача на підприємстві і є таким, що відповідно до норм чинного законодавства був оплачений у тому числі за рахунок коштів відповідача, а саме перших п`ять днів перебування позивача на лікарняному з дев`яти. 04.04.2023 від представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме, просив приєднати розрахунок середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу станом на день розгляду справи, тобто на 26.04.2023, копію медичної картки стаціонарного хворого № 4701 військово-медичного управління СБУ, копію Виписного епікризу із медичної картки стаціонарного хворого. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримував в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судовим розглядом встановлено, що позивач працював у КП виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», на посаді начальника відділу корпоративної безпеки та договірної роботи департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки. Наказом по підприємству від 05.12.2019 №1402-К позивача було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату. Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення позивача з посади начальника відділу корпоративної безпеки та договірної роботи департаменту безпеки виробничих підрозділів дирекції безпеки «Київтеплоенерго» у зв`язку з скороченням штату відбулося незаконно, з порушенням норм ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим він підлягає поновленню на роботі та на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода. В судовому засіданні встановлено, що 20.09.2019 відповідачем видано наказ № 1133 «Про вдосконалення організаційної структури дирекції безпеки Апарату управління», відповідно до якого у зв`язку з створенням нового департаменту безпеки у складі двох управлінь, чотирьох відділів та чотирьох секторів з структури Апарату управління КП «Київтеплоенерго» виведено дирекцію безпеки, в якій працював позивач, в зв`язку з чим доручено уповноваженим особам затвердити та впровадити організаційну структуру департаменту безпеки з 01.12.2019, підготувати зміни до штатного розпису, попередити працівників дирекції безпеки Апарату управління про скорочення штату внаслідок зміни в організації виробництва і праці (а.с. 109-110). В подальшому, відповідачем 30.09.2019 виданий наказ № 930-К «Про скорочення штату КП «Київтеплоенерго», з яким було ознайомлено позивача того ж дня, про що свідчить корінець попередження про скорочення штату № 333 з підписом позивача (а.с. 13, 111). З матеріалів справи вбачається, що 07.10.2019 позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення його на посаду начальника відділу моніторингу та контролю управління економічної безпеки або на посаду менеджера цього відділу, однак такі посади не були вакантними, в зв`язку з чим, відповідач не мав можливості здійснити таке переведення, про що повідомив позивача письмово. 06.11.2019 позивачу було вручено під підпис перелік вакантних посад КП «Київтеплоенерго» станом на 06.11.2019 (а.с. 18-31), про що свідчить аркуш ознайомлення з вакантними посадами (а.с. 17). Варто зазначити, що на даний час судова практика при розгляді трудових справ вказує на те, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають вимогам та існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.09.2018 у справі № 800/538/17 (провадження N 11-43/асі18) та постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі № 285/689/21 (провадження N 61-15801св21) містяться подібні за змістом висновки про те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення. З матеріалів справи вбачається, що позивачу був вручений перелік наявних вакансій по підприємству, як в апараті управління, так й по всіх структурних підрозділах. 06.11.2019 позивач звернувся до відповідача з завою про призначення його на посаду начальника режимно-секретного відділу. Однак, така заява була відхилена відповідачем, виходячи з наступного. Процес створення самого режимно-секретного відділу на підприємстві, в якому мав бажання працювати позивач, чітко визначений нормами Закону України «Про державну таємницю», а тому такий відділ не міг розпочати свою роботу з дати введення в дію нового штатного розпису через існування об`єктивних причин. Так, відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про державну таємницю» державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації мають право провадити діяльність, пов`язану з державною таємницею, після надання їм Службою безпеки України спеціального дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею. В обґрунтування відмови в призначенні на бажану позивачем посаду відповідач зазначив, що із перелічених в ст. 20 Закону України «Про державну таємницю» необхідних умов для провадження діяльності режимно-секретного органу Підприємства на дату звільнення позивача вказаний орган лише був передбачений штатом. З матеріалів справи вбачається, відповідно до Акту від СБУ України про придатність приміщення відповідним вимогам законодавства про охорону державної таємниці, підприємство отримало 15.07.2020; Спеціальний дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею був отриманий лише 19.08.2020. Вимоги законодавства до кандидата на посаду начальника режимно-секретного органу полягають в наступному. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 21 Закону України «Про державну таємницю» призначення осіб на посади заступників керівників з питань режиму, начальників РСО та їх заступників, а також видання наказу про покладення на окремого працівника обов`язків щодо забезпечення режиму секретності здійснюється за погодженням з органами Служби безпеки України та РСО вищестоящих державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій. Таким чином, по-перше кандидат на таку посаду повинен отримати допуск до державної таємниці відповідного ступеня (вимога ч. 7 ст. 21 Закону України «Про державну таємницю»), по-друге пройти погодження своєї кандидатури в секторі режимно-секретної роботи апарату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як вищестоящого органу, по-третє отримати погодження кандидатури в Службі безпеки України (ч. 6 ст. 21 Закону України «Про державну таємницю»). Враховуючи, що ініціатива в обранні запропонованих відповідачем вакантних посад виходила від самого позивача, відповідач при цьому не вчиняв дії, які б свідчили про втручання в даний процес, отже позивач свідомо взяв на себе ризик настання для себе негативних наслідків у вигляді неузгодження його кандидатури через невиконання вимог, встановлених законом про охорону державної таємниці, а тому суд приходить до висновку, що КП «Київтеплоенерго» повністю дотрималось встановленої трудовим законодавством процедури при звільненні позивача в порядку скорочення штату. Додатково, суд зазначає, що лист Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області, який позивач просив долучити до матеріалів справи, не доводить фактів отримання позивачем як кандидатом на посаду начальника РСО в КП «Київтеплоенерго» а ні допуску до державної таємниці, а ні проходження відповідних погоджень. З нього лише можна зробити висновок, що СБУ в минулому погоджувало покладення на позивача за попереднім місцем роботи обов`язків щодо забезпечення режиму секретності. Окрім цього, додатковим доказом дотримання відповідачем процедури звільнення позивача є те, що 04.12.2019 відбулося засідання розширеного спільного засідання профспілкового комітету, представників адміністрації та профбюро Апарату управління КП «Київтеплоенерго» на якому було розглянуто подання уповноваженого органу про розірвання трудового договору з позивачем згідно з п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 112) та надано відповідну згоду (а.с. 115-116). 05.12.2019 позивача звільнено з займаної посади на підставі вимог п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 1402-К про припинення трудового договору (а.с. 12). З матеріалів справи вбачається і не спростовується позивачем, що він був попереджений про майбутнє вивільнення із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників. Аналізуючи доводи позивача, якими він обґрунтовує позовні вимоги у сукупності з наданими доказами, суд прийшов до висновку, що твердження позивача про порушення роботодавцем вимог ст.49-2 КЗпП України щодо не пропонування йому вільної вакантної посади є безпідставними, а тому, суд їх відхиляє. Варто зазначити, що визначене ч. 1 ст. 42 КЗпП України переважне право залишення на роботі працівників, які мають вищу кваліфікацію і продуктивність праці, при скороченні штату у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці не застосовується, якщо мова йде про працевлаштування в новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки, переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.12.2022 (справа № 278/669/21, провадження № 61-21514св21). Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 310/9294/18 (провадження № 61-16809св20), від 09.04.2020 у справі № 760/21020/15 (провадження № 61- 37686св18). За таких обставин можна зробити висновок, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивача про його незаконне звільнення, яке відбулося з порушенням норм чинного законодавства. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд вважає її безпідставною, такою, яке не підтверджується належними та допустимими доказами виходячи з наступного. Так, долучений до позовної заяви листок непрацездатності (а.с. 46) - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю і сам по собі не є документом, який підтверджує медичний стан позивача, причини, з яких останній потрапив на стаціонарне лікування, попередній медичний анамнез стану пацієнта, а отже не доводить жодного причинно-наслідкового зв`язку між погіршенням стану здоров`я та звільненням з роботи. Стосовно наданих позивачем чеків на придбання ліків(а.с. 47), як доказів заподіяння моральної шкоди, слід зазначити, що вони засвідчують виключно факт здійснення розрахункової операції на придбання ліків в аптеці. Жодних документів, які б підтверджували (виписок з історії хвороби, анамнезу захворювання, призначення лікарів), що вказані ліки були призначені у зв`язку з погіршенням стану здоров`я внаслідок дій відповідача до матеріалів справи не долучено. Таким чином, позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт спричинення йому діями відповідача моральної шкоди. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в поновленні позивача на роботі, то приписи ч.2 ст. 235 КЗпП України не застосовуються, оскільки підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed