Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

27.03.2023 р. до Святошинського районного суд м. Києва надійшов зазначений позов в якому позивач просить суд стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі 32500,00 грн., вартість лікування у сумі 25364,12 грн., інфляційні втрати у сумі 3920,02 грн., 3% річних у сумі 742,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Позов мотивував тим, що 31.07.2021 року між ПрАТ «СГ «ТАС» та ним, як страхувальником було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правоввої відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, 31.07.2021 р., між ними також було укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків "Повний захист " FA - 00155127. 14.05.2022 трапилась ДТП, внаслідок якої позивач отримав тілесні ушкодження, та був госпіталізованим на стаціонарне лікування по 06.06.2022 р. в ТВ КП "Центральна міська лікарня м. Олександрії" Олександрійської міської ради, в зв`язку з чим не мав змоги своєчасно повідомити страховика про настання страхового випадку, і лише 01.06.2022 р. він повідомив страховика. Проте, відповідач йому відмовив з тих, підстав, що ним несвоєчасно повідомлено про ДТП. Позивач не погоджується з вказаною відмовою, що і змусило звернутися до суду за захистом порушеного права. Ухвалою суду від 29.03.2023 року відкрито провадження в справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України (а.с.35). Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивачу направлялася копія ухвали про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, а також матеріали позовної заяви та додатки до неї (а.с.51). 24.04.2023 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній проти вимог позивача заперечував, з тих підстав, що саме позивачем порушено умови договору страхування, а саме позивач не своєчасно повідомив про ДТП (а.с.38-39). Від позивача відповіді на відзив не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення у відповідності до вимог п. 5 ст. 279 ЦПК України та відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено обставини, що не оспорюються учасниками процесу та не підлягають доказуванню, а саме 31.07.2021 року між ПрАТ «СГ «ТАС» та [PERSON] , було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правоввої відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.6). Крім того, 31.07.2021 р., між ПрАТ «СГ «ТАС» та [PERSON] також було укладено договір добровільного комплексного страхування транспортних ризиків "Повний захист " FA - 00155127 (а.с.9-21). 14.05.2022 трапилась ДТП, внаслідок якої позивач отримав тілесні ушкодження, та був госпіталізованим на стаціонарне лікування в ТВ КП "Центральна міська лікарня м. Олександрії" Олександрійської міської ради, де перебував з 14.05.2022 по 06.06.2022 (а.с.7,8) . Про дану пригоду [PERSON] повідомив ПрАТ «СГ «ТАС» лише 01.06.2022 р., вказана обставна учасниками процесу не оспорюється та в силу п. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає (а.с.40). Однак, 10.08.2022 року отримав відмову у виплаті страхової виплати у зв`язку із пропущенням строків повідомлення страховика про настання страхового випадку (а.с.5). Згідно до п. 7.2 договору зазначено, що негайно безпосередньо з місця події, але в будь-якому випадку не пізніше 2 годин з моменту настання події зателефонувати в контакт-центр страховика та дотримуватись інструкцій страховика за номером 0936547777, 0956547777,0976547777 (вартість дзвінків зідно з тарифами вашого оператора). Перевище зазначеного терміну є припустимим лише у випадку, якщо страхувальник /застрахована особа не мала фізичної можливочті своєчасно подати письмову заяву виключно за станом здоров`я страхувальника /застрахованої особи, що має бути документально підтверджено медичним закладом. Таке повідомлення може бути передано будь-якою особою, яка діятиме від імені страхувальника (застрахованої особи) - її родичами, працівниками медичного закладу або іншоми особами). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Погоджуючись з умовами договору, позивач підтвердив свою згоду, що у разі настання події, що може бути визнана страховим випадком, він зобов`язаний протягом 2 години з моменту настання події зателефонувати в контакт-центр страховика та дотримуватись інструкцій страховика. Відповідно до ч.2 ст. 26 ЗУ «Про страхування» та ч.2 ст.991 ЦК України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Тобто у цьому випадку сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах. Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 травня 2022 року у справі № 643/11629/19, від 11 квітня 2022 року у справі № 752/3512/19, від 31 липня 2019 року у справі № 404/2470/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 711/4458/16-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц у подібних правовідносинах. Водночас вказаний договір сторін не містить положень про те, що відмова у виплаті страхового відшкодування можлива лише в тому разі, якщо таке порушення страхувальником положень договору перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком. Дійсність договору страхування сторонами не оспорювалась. Отже, у цій справі підставою для здійснення страхового відшкодування є настання страхового випадку, тобто події, яка підпадає під ризики, встановлені договором страхування та одночасно страховиком встановлено, що така подія не є виключенням із страхових випадків та відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Враховуючи норми укладеного між сторонами договору страхування, які надають страховику право відмовити у виплаті страхового відшкодування та оскільки ні позивачем, ні іншою уповноваженою особою страхувальника не було виконано вищевказані визначені договором страхування зобов`язання, у страховика були підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 01.03.2023 року у справі № 592/13856/21. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). У ст. 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхуванням є вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (ст. 16 Закону України «Про страхування»). Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі ст. 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити страхову виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Яка саме подія визнається страховим випадком має бути детально зазначено у договорі страхування. Положення ст. ст. 11, 525, 526, 629 ЦК України дають підстави для висновку, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від виконання умов якого не допускається. У разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування. Частиною 1 ст. 991 ЦК України передбачені випадки, за умови настання яких страховик має право відмовити у здійсненні страхової виплати. Інші підстави для відмови у здійсненні страхової виплати можуть бути передбачені договором страхування. Так, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про страхування» рішення про відмову у страховій виплаті приймається Страховиком у строк не більший передбаченого правилами страхування та повідомляється страхувальнику в письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. У листі Верхового Суду України від 19.07.2011 року «Про судову практику з розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» щодо спірних питань стосовно застосування вимог п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України щодо неповідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, і створення йому в такий спосіб перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків, наслідком невиконання чого є відмова страховика від здійснення страхової виплати відповідно до вимог цього пункту, зазначено: відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку. У системному зв`язку з п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України, яким на страхувальника покладено обов`язок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування було несвоєчасне повідомлення страхувальником страхової компанії. Позивач, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, вказував на те, що несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Разом з тим, аналізуючи вказані позивачем правові позиції Верховного Суду, суд надходить до висновку про те, що такі правові висновки можуть бути застосовані при вирішенні спірних правовідносин у цій справі, зважаючи на таке. З урахуванням змісту статті 979 ЦК України та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкоджало страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом в кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК України, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК України) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. (постанова Верховного Суду від 29.07.2020 року в справі № 500/1286/17). Посилання позивача на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від від 21.08.2018 року в справі № 227/3573/16-ц Верховним Судом дійсно зазначено, що неповідомлення про страховий випадок не є підставною для відмови у виплаті страхового відшкодування, оскільки вказані дії не призвели до неможливості страховиком встановити вищевказані обставини. Разом з тим, вбачається, що із позовом до суду звернулась особа, яка є потеплілою від ДТП, а тому потерпілий, в силу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування, так як цей обов`язок покладено саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відтак, суд не вбачає за можливе застосувати дані правові висновки Верховного Суду. Натомість, у даній справі, позивач не обґрунтовує поважність причин несвоєчасного повідомлення про страховий випадок в будь-який спосіб, не надав жодних належних та достатніх доказів неспроможності з об`єктивних обставин повідомити страховика про страховий випадок у встановлені Договором строки. Згідно з ч. 1 ст. 76, ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів поважності причин несвоєчасного повідомлення ним або членами його сім`ї про страховий випадок. Поряд з цим, саме на позивача умовами договору, як на страхувальника покладено такий обов`язок, в тому числі обов`язок виконання ними вимог передбачених п.п.7.2, 7.5 договору. Отже, суд не знаходить підстав для задоволення вимог щодо стягнення страхової виплати. Як наслідок, відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення суми страхової виплати свідчить про відсутність підстав і для задоволення похідних вимог позивача про стягнення на його користь зі страхової компанії пені, інфляційних втрат та 3 % річних, а також моральної шкоди. Питання судових витрат підлягає вирішенню відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed