Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

17 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому була придбана квартира [ADDRESS] , що була зареєстрована на [PERSON] 08 грудня 2015 року рішенням суду шлюб між ними розірвано. Мирним шляхом вирішити питання щодо майно з відповідачам не вийшло, проте позивач вважає, що має право на визнання за ним частини спірної квартири. Стислий виклад позиції відповідача викладеної у власному позові. 03 листопада 2011 року була придбана спірна квартира. На час її придбання та до того позивач ніде не працював, не мав стабільного заробітку або іншого джерела доходу. На той момент і відповідач не була працевлаштована офіційно і не мала ресурсів на масштабну покупку. Грошові кошти на придбання квартири подарував її батько, які він отримав від продажу власної квартири та гаражу. Отже вважає, що квартира перебуває в її приватній власності і немає підстав вважати її об`єктом спільної сумісної власності. Заяви, клопотання та іншій процесуальні дій в справі. Ухвалою судді від 19 лютого 2016 року відкрито провадження у справі. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2016 року позов [PERSON] задоволений. В подальшому 17.10.2016 таке заочне рішення скасоване та призначене справу до розгляду. 25 квітня 2017 року відповідач [PERSON] подала зустрічний позов, який прийнятий до спільного розгляду ухвалою суду від 03.05.2017. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 для розгляду справи визначений суддя Цитульський В.І. відповідно до розпорядження керівника апарату №63 від 10.02.2021. Ухвалою судді від 10 лютого 2021 року цивільну справу прийнято до провадження та призначеного до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у позові. Представник відповідача заперечувала щодо задоволення первісного позову, наполягала на задоволенні зустрічної позовної заяви з підстав викладених в ній. В ході судового розгляду були допитані свідки [PERSON] батько відповідачки та [PERSON] ріелтор, що займалася питанням купівлі-продажу квартир. Фактичні обставини встановлені судом. 24 червня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб (а.с. 6) Відповідно до договору купівлі-продажу №4450 від 03 листопада 2011 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , договір укладався зі згоди чоловіка покупця [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. Власником спірного майна є [PERSON] . Відповідачка на спростування позовних вимог зазначає, що спірна квартира була придбана на кошти її батька. На підставі даних тверджень просить суд визнати квартиру її особистою приватною власністю. Будь-яких доказів на підтвердження наведених обставин не надано. Норми права застосовані судом. Норми Сімейного кодексу України\~у статтях57,60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс\~України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57\~Сімейного кодексу\~України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57\~Сімейного кодексу\~України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми Сімейного кодексу\~України у статтях57,60встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Висновки суду. Згідно з частиною першою статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З матеріалів справи судом вбачається, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами за час перебування у шлюбі, а тому, згідно з наведеними вище нормами діючого законодавства, це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, хоча й зареєстрована за відповідачем. Частки майна дружини та чоловіка у цьому майні є рівними, оскільки на підтвердження того, що інше визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, суду не надано. Суд відхиляє доводи відповідача, що спірне майно було придбане за кошти її батька, оскільки нею не надано суду жодного доказу, що підтверджував би факт наявності та передачі коштів на придбання такого майна. Таким чином вимоги позовної заяви про поділ майна подружжя ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов задоволенню не підлягає у зв`язку з його недоведеністю. Оскільки спірна квартира і так належить відповідачці, відсутня необхідність визнавати за нею іншу частину квартири, а отже в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 1\~000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed