Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

22.04.2020 року позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до Гощанського районного суду Рівненської області з позовом до відповідача про захист прав споживачів, у якому просить стягнути з відповідача на її користь безпідставно стягнуті з зарплатного карткового рахунку кошти у розмірі 10601,38 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка зазначила, що 07.10.2015 між нею та АТ «ОТП Банк» було укладено договір № Р00/001680/15 про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих). 11.06.2018 року у позивачки було викрадено кредитну картку МаsterCard Gold рахунок № [NUMBER] , з якої незаконно було знято грошові кошти на загальну суму 11600 грн. По даному факту вона звернулася до правоохоронних органів. Зазначила, що банк вимагає у неї погашення кредиту, якого вона не брала і почав самовільно, без попереднього погодження, списання з зарплатного рахунку № [NUMBER] грошові кошти в рахунок погашення кредиту. Оскільки документально підтвердженої домовленості з банком щодо списання грошових коштів із зарплатного рахунку немає, то вважає такі дії банку неправомірними. Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 04.05.2020 року позовну заяву представника позивача [PERSON] направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 09.01.2023 року відкрито провадження у справі № 557/520/20 та вирішено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 29). В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Відзив до суду від відповідача не надходив. Заяви процесуального характеру, клопотання учасниками справи до суд не подавались. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 7 жовтня 2015 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір № Р00/001680/15 про видачу та обслуговування міжнародних платіжних пластикових карток (особистих), відповідно до умов якої банк зобов`язаний відкрити Держателю картковий рахунок № [NUMBER] для забезпечення здійснення розрахунків за допомогою картки чи її реквізитів (а.с. 18). У п. 3.1.4 договору зазначено, що у випадку отримання усного чи письмового повідомлення держателя про втрату (крадіжку) картки або про несанкціоноване використання картки третіми особами, банк зобов`язаний забезпечити припинення розрахунків з використання картки в порядку передбаченого Правилами користування карткою. Відповідно до заяви-анкети про надання банківських послуг АТ «ОТП Банк» № 230/980/01129057/17 від 12.04.2017 року [PERSON] відкрито поточний рахунок № [NUMBER] та випущено електронний платіжний засіб - картку МаsterCard Gold. Згідно з умовами обслуговування кредитної лінії за користування кредитом банк нараховує проценти, які нараховуються банком на підставі процентної ставки у розмірі - 36% річних (а.с. 17). Зі змісту позовної заяви вбачається, що кредитну картку МаsterCard Gold у позивачки було викрадено та 11.06.2018 незаконно знято грошові кошти у загальній сумі 11 600 грн. На підтвердження надала звіт-рахунок, виданий ПАТ «ОТП Банк», за період з 24.05.2017 по 06.04.2020 року, який відображає наступні операції, здійснені 11.06.2018 року: -Квитанція / код авторизації: 45178Z; найменування операції: покупка; валюта: UAH; сума у валюті операції - 4900; -Квитанція / код авторизації: 23790Z; найменування операції: покупка; валюта: UAH; сума у валюті операції - 4900; -Квитанція / код авторизації: 59554Z; найменування операції: покупка; валюта: UAH; сума у валюті операції - 1800 (а.с. 6-16). Також зі звіту вбачається, що відбувається списання коштів для погашення простроченої заборгованості з рахунків № [NUMBER] , який як зазначає позивачка є зарплатним. Таким чином, між сторонами виник спір стосовно правомірності автоматичного списання відповідачем АТ «ОТП Банк» грошових коштів, що перебували на картковому рахунку позивачкиа, з метою погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. ст. 626, 628 ЦК України). Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, ч. 1 ст. 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Частиною 1 статті 1067 ЦК. України передбачено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом, або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Стаття 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначає, що платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання, найменування отримувача та банку отримувача, реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання, реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання, перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника (пункт 6.5 Інструкції). Як вбачається з матеріалів справи, 07.10.2015 між позивачем та відповідачем було укладено договір за яким позивачу було відкрито картковий рахунок та передбачено, що у випадку недостатності грошових коштів на картковому рахунку держателя для погашення боргових зобов`язань, банк має право на договірне списання грошових коштів з поточного рахунку держателя (п. 3.2.5). Включенням у договір п. 3.2.5 позичальник надає банку доручення на договірне списання з карткового та поточного рахунків відкритих в банку. Таке доручення підлягає виконанню банком за умови настання строку виконання боргових зобов`язань, з моменту настання строку виконання боргових зобов`язань і в сумі, що дорівнює сумі боргових зобов`язань, строк виконання яких настав. Договірне списання коштів з рахунку позивача не є вимогою банку. У даному випадку кредитор безпосередньо вчиняє дії, передбачені умовами договору і така самостійна реалізація права не може бути обмежена у будь-який спосіб, крім зміни умов договору. Списання коштів з рахунку на підставі договору також не є стягненням, оскільки умови договору про таке списання є волевиявленням сторін, а не примусовою дією. За таких обставин, суд дійшов висновку, що списання коштів відповідачем з рахунку позивача є договірним. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що рахунок № [NUMBER] є зарплатним, а тому суд вважає необґрунтованими посилання позивача на неправомірність стягнення заборгованості за кредитом, у зв`язку відсутністю домовленості з банком щодо списання грошових коштів з зарплатного рахунку. У позовній заяві позивачем також заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до п. 8, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У Постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено правовий висновок, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. При цьому, причинний зв`язок між протиправними діяннями заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як із поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Так, в Постанові Верховного Суду у справі № 750/6330/17 зроблено висновок, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або ж приниження, які завдають моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, зокрема, інтенсивність, повторюваність протиправних дій, фізичні або психологічні наслідки, стан здоров`я. Верховним Судом зауважено, що саме позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання, яку саме шкоду вони заподіяли та в якому розмірі. Отже, не кожне переживання, хвилювання є стражданням. Страждання - це відчуття сильного фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція. Саме через страждання фізичної особи визначається поняття моральної шкоди, його характер та глибину потрібно доводити, щоб довести моральну шкоду. У пункті 5 своєї Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, та з чого позивач при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновками експертів, показаннями свідків. Будь-яких доказів на підтвердження того, що внаслідок дій відповідача, позивач переніс глибокі душевні страждання, що призвело до заподіяння йому моральної шкоди останній суду не надав, тобто позивач не довів суду, яку саму шкоду заподіяно йому діями відповідача. На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивач у спірних правовідносинах є споживачем банківських послуг, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору. У звязку з відмовою в задоволенні позову витрати зі сплати судового збору відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed