Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є одноосібною власницею будинку [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності [NUMBER] , виданого 15 вересня 2008 року Сімерською сільською радою Перечинського району Закарпатської області. У цьому будинку разом з позивачкою зареєстровані відповідачі - [PERSON] (племінниця позивачки) разом з своїми дітьми - [PERSON] та [PERSON] . Однак, останні не проживають у вказаному будинку з 10 вересня 2011 року по теперішній час, а фактично проживають по [ADDRESS] , де [PERSON] у 2012 році народила сина [PERSON] , [INFO] . При цьому зазначає, що відповідно до положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, а тому місце проживання відповідача [PERSON] також було зареєстровано за місцем реєстрації його матері - [PERSON] у належному позивачці будинку. Позивач також зазначає, що відповідачі добровільно, безперервно та без будь яких поважних причин протягом останніх десяти років проживають за іншою адресою, а відтак вони не є членами її сім`ї, а тому вона має повне право вимагати від відповідачів усунення порушень права власності на належний їй на праві приватної власності житловий будинок. У зв`язку з наведеним позивачка звернулася до суду з цим позовом та просить суд визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] , а також зняти останніх з реєстрації за вказаною адресою. Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, в якій запропоновано відповідачам в строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження в справі подати суду відзиви на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Вказану ухвалу відповідачами отримано 06 жовтня 2022 року, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 07 листопада 2022 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказаний відзив 04 листопада 2022 року вона надіслала сторонам у справі, що підтверджується фіскальними чеками, які додані до відзиву. Згідно з ч. 7 ст. 178 ЦПК Українивідзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. Відповідно до ч. 8 вказаної Статті у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі викладеного та враховуючи те, що відповідачкою копію ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі отримано 06 жовтня 2022 року, однак відзив без поважних не те причин подано лише 07 листопада 2022 року, тобто з пропуском встановленого судом строку, тому суд не бере до уваги відзив відповідачки [PERSON] та вирішує справу за наявними в ній матеріалами. 18 січня 2023 року представником Органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області Ганною Рашкі подано висновок органу опіки та піклування Перечинської міської ради, в якому орган опіки та піклування Перечинської міської ради вважає недоцільним виселення та зняття з реєстрації малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивачки [PERSON] подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, в якій також зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити. Відповідачка [PERSON] подала заяву про розгляд справи в її відсутності, в якій також зазначає, що заявлені до неї позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] причини неявки не повідомили, відзиви на позов не подавали. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів, - Орган опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області, Г. Рашкі подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також зазначає, що її позиція щодо позову викладена у висновку, затвердженому рішенням виконкому від 12 січня 2023 року. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у справі, які є належними, допустимими та достатніми у своїй сукупності, суд дійшов такого висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданим 15 вересня 2008 року Сімерською сільською радою Перечинського району Закарпатської області, та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССК № 553697, номер витягу 20227034 від 15 вересня 2008 року. З копії Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , вбачається, що у цьому житловому будинку зареєстровані, зокрема, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказане підтверджується і наданими Перечинською міською радою Закарпатської області на запити суду від 13 вересня 2022 року повідомленнями №№ 2272/07-02, 2273/07-02 та 2274/07-02 від 20 вересня 2022 року. Однак, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаному будинку, що підтверджується довідкою Перечинської міської ради Закарпатської області № 121/14-11 від 29 липня 2022 року (в довідці зазначено, що відповідачі фактично проживають по [ADDRESS] ) та актом про не проживання осіб за місцем реєстрації (в якому зазначено, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації з 10 вересня 2011 року по теперішній час). Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачки перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком через зареєстроване місце проживання у такому відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України передбачено, зокрема, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у певних визначених випадках. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно з положеннями статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідно до ст. ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітуту визначені також у ст. 406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У цьому аспекті суд враховує те, що відповідачі не проживають в спірному будинку тривалий час - більше десяти років. Доказів того, що відповідачі мають потребу в спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних відомостей не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивачки як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власниці житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у цьому випадку інтереси позивачки, як власниці житла, перевищують інтереси відповідачів, а відтак правові підстави користування чужим майном у відповідачів відсутні. Так, згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 3 ст. 29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. На підставі того, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 29 ЦК України, місцем проживання дитини - є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків або одного з тих, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною, залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Позиція, органу опіки та піклування Перечинської міської ради про недоцільність визнання відповідачів [PERSON] малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обумовлюється метою діяльності такого органу - захистом прав, свобод і законних інтересів дитини. Орган опіки та піклування Перечинської міської ради діє виключно в інтересах дитини та дотримання такої позиції відповідає завданню цієї служби. Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дитини не порушуються з огляду на те, що вона в спірному будинку не проживає, а залишення малолітньої дитини зареєстрованою в спірному будинку суперечитиме ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 СК України. Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вище вказані заперечення Органу опіки та піклування виконавчого Перечинської міської ради взагалі не обґрунтовані жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не вважаються належним обґрунтуванням. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України, зокрема, статті 316, 317, 319, 321 вказаного Кодексу, ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 316, 317, 319, 321 ЦК незалежно від віку особи. Оскільки судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірному будинку, не є членами сім`ї власника майна, за відсутності будь яких домовленостей із власницею та законних підстав на збереження за ними житла, ніяких обов`язків щодо утримання будинку не несуть, що перешкоджає позивачці у здійсненні прав щодо майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність виселення та зняття з реєстрації малолітньої дитини разом з матір`ю, оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту, а малолітній [PERSON] не є членом сім`ї позивачки в розумінні ст. 3 СК України. Вирішуючи цей спір, судом досліджено наявні в справі докази, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в частині визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. В той же час, вимоги позивачки в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку у зазначеному житловому будинку задоволенню не підлягають, з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Також згідно з п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасними і в їх задоволені слід відмовити, оскільки відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 судове рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, яке набрало законної сили, є окремою безпосередньою підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, і тому додаткового вирішення питання не потребує. На підставі статей 319, 321, 383,391, 401- 403, 405, 406 Цивільного кодексу України, статей 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: partial