Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

Позивач, від імені та в інтересах якої на підставі договору діє адвокат Дмитренко І.М., звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. У своїх вимогах посилалася на те, що 10 лютого 2019 року вона придбала у відповідача житловий будинок по [ADDRESS] . Позивач сплатила відповідачу 70000 гривень, що становить повну вартість житлового будинку, про що вони склали відповідну розписку. При цьому відповідач передала позивачу ключі від будинку та правовстановлюючі документи на нерухоме майно і позивач почала проживати у вказаному будинку проводити ремонт, оплачувати комунальні послуги і проживає там по теперішній час. При купівлі будинку позивач з [PERSON] домовились оформити договір купівлі-продажу будинку нотаріально. Проте, коли сторони звернулися до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, нотаріусом було виявлено, що правовстановлюючий документ на житловий будинок не відповідає вимогам закону, а саме необхідно узаконити в судовому порядку рішення третейського суду від 15.02.2008 року №01/08 про визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] . На прохання узаконити рішення третейського суду [PERSON] відмовляється посилаючись на брак коштів та часу. Внаслідок цього позивач не має змоги оформити нотаріально договір купівлі-продажу придбаного мною майна. З посиланням на те, що сторони виконали усі умови договору, однак з об`єктивних причин вони не мають можливості нотаріально посвідчити правочин, відповідно до вимог ч.2 ст. 220 ЦК України, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 10.02.2019 року, укладений між нею та [PERSON] та визнати за нею право власності на спірне майно. У підготовче судове засідання позивач та її представник не з`явилися, представник надав до суду заяву про розгляд справи у їх з позивачем відсутність, позовні вимоги позивача підтримує повністю, просить суд про їх задоволення. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву у якій вказала, що позовні вимоги визнає повністю та просить справу розглядати у її відсутність. Вивчивши доводи позову і матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду Чорноморської товарної біржі агропромислового комплексу №01/08 від 15.02.2008 року визнано договір купівлі-продажу №1 від 27.12.2007 року житлового будинку [ADDRESS] , який складається з наступних об`єктів: літ. А-1 - житловий будинок, (загальна площа: 67,2 кв.м.), літ. Б-1 - сарай, № 1 - басейн для збору води, № 2 - огорожа. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Районного комунального підприємства «Новоодеське районне бюро технічної інвентаризації» від 12.03.2008 року № 13416274 право власності зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі рішення Постійно діючого третейського суду Чорноморської товарної біржі агропромислового комплексу №01 від 15.02.2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1, 4 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ч. 1, 3 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Частиною 2 ст. 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про третейські суди» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сторони, які передали спір на вирішення третейського суду, були зобов`язані добровільно виконати рішення третейського суду, без будь-яких зволікань чи застережень. У випадку державної реєстрації прав власності на нерухоме майно на підставі рішення третейського суду, таке рішення третейського суду не могло бути виконане лише сторонами спору, а потребувало здійснення певних дій органу державної реєстрації прав. Відповідно до ч.3 ст.55 Закону України «Про третейські суди» виконання рішень третейського суду, якщо воно потребувало вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснювалось за умови видачі компетентним судом виконавчого документа. Реєстрація права власності відповідача на нерухоме майно здійснена на підставі рішення Постійно діючого третейського суду Чорноморської товарної біржі агропромислового комплексу №01 від 15.02.2008 року , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.03.2008 року №18057718. Згідно зі ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції чинній на момент проведення державної реєстрації речового права за відповідачем), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто відповідач - [PERSON] , набула право власності на спірне нерухоме майно та державою визнано факт такого набуття саме 12.03.2008 року, тобто в день внесення відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, про що і надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.03.2008 року. Згідно розписки від 10.02.2019 року , [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 70000 гривень за угодою про продаж житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , що є повною ціною зазначеного нерухомого майна згідно угоди та зобов`язалася оформити договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] у нотаріальному порядку. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.2 ст. 220 ЦК України ( в чинній редакції), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Із наданих суду доказів вбачається, що на момент укладення угоди про купівлю-продаж належного [PERSON] житлового будинку, між сторонами було досягнуто домовленості ціни за яку продається будинок, було здійснено передачу грошових коштів у розмірі обумовленої ціни, після досягнення згоди щодо усіх істотних умов договору, позивач почала фактично проживати у спірному будинку, тобто відбулося повне виконання договору, але нотаріальне посвідчення вказаної угоди про яку домовилися сторони наразі не можливе. Майдебура з 10.02.2019 року володіє та користується житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Отже, за вказаним договором, позивач набула право власності на вказаний житловий будинок. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 334 ч.3 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно положень ч.3, 4 ст. 200 та ч.4 ст.206 ЦПК України суд у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи до уваги те, що при укладенні угоди сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне фактичне виконання договору, суд приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з урахуванням наявного в позові клопотання позивача про покладення на неї судових витрат, витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору ухвалює покласти на позивача, за його клопотанням.

Outcome: approved