Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів, інфляційних збитків та трьох процентів річних, покликаючись на те, що відповідно до платіжних доручень банку від 26.07.2019 року, 21.12.2019 року, 27.12.2019 року, 27.02.2020 року, 11.08.2020 року, 03.10.2020 року, 31.10.2020 року, 18.12.2020 року, 23.02.2021 року, 27.04.2021 року він перерахував на банківський рахунок відповідача грошові кошти у загальному розмірі 32300,00 грн. При цьому таке зарахування коштів здійснене помилково без будь-якої підстави. Відповідач по сьогоднішній день утримує дану суму коштів та не повертає їх. Тому він вправі вимагати їх повернення на підставі відповідних норм закону. Обставини, які б вказували про те, що набуті відповідачем кошти є заробітною платою або прирівняною до неї платою, відшкодуванням шкоди, соціальною виплатою, допомогою або грошовою сумою, наданою відповідачеві як засіб до існування, тобто коштами, які відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню, відсутні. Тому необхідним є для захисту його прав вимагати повернення коштів у розмірі 32300,00 грн. в судовому порядку. Також, позивачем нараховано 5749,40 грн. інфляційних збитків та 1045,99 грн. три проценти річних. Відтак, позовними вимогами позивач просить стягнути з відповідача 32300,00 грн. безпідставно збережених коштів, 5749,40 грн. інфляційних збитків та 1045,99 грн. три проценти річних. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому вказав, що долучені позивачем копії чеків від 21.12.2019 року, від 27.12.2019 року, від 27.02.2020, від 11.08.2020 року, від 03.10.2020 року, від 31.10.2020 року, від 18.12.2020 року, від 23.02.2021 року, 27.04.2021 року можуть лише підтверджувати набуття відповідачем вказаних грошових коштів. Належних та допустимих доказів, що вказували б на відсутність у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано. Той факт, що відповідачем не надано доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин за договором, не звільняє позивача від обов`язку доказування у справі. У свою чергу, між позивачем (а до листопада 2020 року із його батьком) і дружиною відповідача були договірні відносини щодо оренди нерухомого майна, що підтверджується наступними доказами. Як вбачається зі Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 11.08.1999 року, між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбі дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». 20 грудня 2006 року між [PERSON] («продавець») та [PERSON] («покупець») було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого продавець продав, а покупець купив нежиле приміщення, що знаходиться у [ADDRESS] . Таке нежитлове приміщення є спільною сумісною подружжя в силу ст. 60 СК України та здається подружжям в орендне користування вже протягом багатьох років. Оскільки зазначене нежитлове приміщення є сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , то кошти за договором оренди нежитлових приміщень іноді перераховували і на картковий рахунок відповідача. 01 жовтня 2018 року між ФОП [PERSON] («Орендодавець») та ФОП [PERSON] («Орендарем»), який являється батьком позивача) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/SU-18, у відповідності до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 Договору оренди № 01/SU-18 від 01.10.2018 року термін оренди майна складає один рік, починаючи з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі майна в оренду. Пунктом 3.1 Договору оренди за використання Об`єкта оренди, незалежно від результатів господарської діяльності Орендаря, встановлюється орендна плата у розмірі 3 000,00 грн. за всю площу Об`єкта оренди за кожен календарний місяць оренди. Акт приймання-передачі нерухомого майна в оренду було підписано 01 жовтня 2018 року. Пунктом 8.8 Договору оренди передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін за цим Договором про припинення або зміну умов цього Договору протягом одного місяця до закінчення строку дії, Договір вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які передбачені Договором, але не більше тридцяти п`яти місяців з дати підписання цього Договору. Зважаючи на те, що жодна із сторін зазначеного Договору не зверталась із заявою про його припинення, то він був пролонгованим аж до 31 жовтня 2020 року. Платежі по вказаному договору оренди нежитлового приміщення також оплачувались і сином Орендаря, який є позивачем у даній справі, власне з цих підстав позивач і перераховував кошти на рахунок [PERSON] 21.12.2019 року, 27.12.2019 року, 27.02.2020 року, від 11.08.2020 року, від 03.10.2020 року, від 31.10.2020 року. Як наслідок, такі кошти не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки вони сплачувались на підставі Договору оренди № 01/SU-18 від 01.10.2018 року. 01.11.2020 року між ФОП [PERSON] («Орендодавець») та ФОП [PERSON] («Орендарем») - позивачем у даній справі, було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/SU-20, у відповідності до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 Договору оренди № 01/SU-20 від 01.11.2020 року термін оренди майна складає один рік, починаючи з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Майна в оренду. Пунктом 3.1 Договору оренди за використання Об`єкта оренди, незалежно від результатів господарської діяльності Орендаря, встановлюється орендна плата в розмірі З 500,00 грн. за всю площу Об`єкта оренда за кожен календарний місяць оренди. Акт приймання-передачі нерухомого майна в оренду було підписано 01 листопада 2020 року. Оплата оренди за цим Договором також декілька раз (18.12.2020 року, 23.02.2021 року та 27. 04.2021 року) була проведена вже самим позивачем (оскільки у листопаді 2020 році саме він став орендарем приміщення) на картковий рахунок відповідача, який являється чоловіком орендодавця. Позивач не здійснював належно оплати за Договором оренди, що підтверджується листом № 01/2021 від 29.03.2021 року та рішеннями Господарського суду Івано-Франківської області від 25.10.2021 року по справі № 909/828/21 та від 21.09.2022 року по справі № 909/542/22. Подання даного позову свідчить лише про недобросовісність [PERSON] , який як орендар належного дружині відповідача нежитлового приміщення не лише не виконує своїх обов`язків за договором, а ще й намагається таким способом повернути кошти, які були оплачені як орендні платежі. Таким чином, саме на підставі договорів оренди нежитлового приміщення № 01/SU-18 від 01.10.2018 року та № 01/SU-20 від 01.11.2020 року позивач перераховував кошти відповідачу. Про те, що кошти перераховувались небезпідставно свідчить і те, що позивачу було відомо і прізвище, ім`я та по-батькові відповідача, і його адресу (адже додані чеки такої інформації не містять; у них зазначено лише номер картки). Отже, з системного аналізу вказаних норм права та наявних у справі доказів, правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані на рівні правочину, що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК України, а тому не піддягає до задоволення вимога про стягнення безпідставно нарахованих коштів. Вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних є похідними від вимоги стягнення безпідставно збережених коштів, а тому у їх задоволенні також слід відмовити. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити у повному обсязі. У подальшому подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, покликаючись на позовні вимоги та надані письмові пояснення щодо позову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала позовні вимоги, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Просила відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення на позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 77 ЦПК України закріплює принцип належності доказів - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Правила допустимості доказів наведені у статті 78 ЦПК України. Відповідно до вказаної норми суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, доводами позову зазначається, що позивач [PERSON] , відповідно до платіжних доручень банку, перерахував на банківських рахунок відповідача [PERSON] грошові кошти у загальному розмірі 32300,00 грн. При цьому таке зарахування коштів здійснене помилково без будь-якої підстави. Відповідач по сьогоднішній день утримує дану суму коштів та не повертає їх. На підтвердження доводів позову [PERSON] надано: дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 3150,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 21.12.2019 року); квитанцію із monobank/Universal Bank від 27.12.2019 року від платника [PERSON] у розмірі 2850,00 з рахунку [NUMBER] на картку [NUMBER] , одержувач - [PERSON] (дата валютування 27.12.2019 року); дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 500,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 27.02.2020 року); дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 5000,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 11.08.2020 року); дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 3650,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 03.10.2020 року); дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 5000,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 31.10.2020 року); дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 3700,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 18.12.2020 року); дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 3000,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 23.02.2021 року); дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника [PERSON] у розмірі 2500,00 з картки [NUMBER] на картку [NUMBER] (дата валютування 27.04.2021 року). У свою чергу відповідач [PERSON] визнає факт отримання грошових коштів від позивача, при цьому вказує, що такі кошти перераховувались позивачем сумі як оплата за укладеними договорами оренди. Згідно Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 11.08.1999 року, 11.08.1999 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбі дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». 20 грудня 2006 року між [PERSON] («продавець») та [PERSON] («покупець») було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого продавець продав, а покупець купив нежиле приміщення, що знаходиться у [ADDRESS] . Відповідач покликається на те, що таке нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя в силу ст. 60 СК України та здається подружжям в орендне користування вже протягом багатьох років. Оскільки, зазначене нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю, [PERSON] та [PERSON] , то кошти за договором оренди нежитлових приміщень іноді перераховували і на картковий рахунок відповідача. 01 жовтня 2018 року, між ФОП [PERSON] («Орендодавець») та ФОП [PERSON] («Орендарем», який являється батьком позивача) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/SU-18, у відповідності до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою:\~ [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 Договору оренди 01/SU-18 від 01.10.2018 року термін оренди майна складає один рік, починаючи з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Майна в оренду. Пунктом 3.1 Договору передбачено, що за використання Об`єкта оренди, незалежно від результатів господарської діяльності Орендаря, встановлюється орендна плата в розмірі 3 000,00 грн. за всю площу Об`єкта оренда за кожен календарний місяць оренди. Акт приймання-передачі нерухомого майна в оренду було підписано 01 жовтня 2018 року. Пунктом 8.8 Договору зазначається, що у разі відсутності заяви однієї із сторін за цим Договором про припинення або зміну умов цього Договору протягом одного місяця до закінчення строку дії. Договір вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які передбачені Договором, але не більше тридцяти п`яти місяців з дати підписання цього Договору. Також, як слідує з матеріалів справи, 01.11.2020 року між ФОП [PERSON] («Орендодавець») та ФОП [PERSON] («Орендарем») було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/SU-20, у відповідності до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 Договору оренди № 01/SU-20 від 01.11.2020 року, термін оренди майна складає один рік, починаючи з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Майна в оренду. Пунктом 3.1 Договору, за використання Об`єкта оренди, незалежно від результатів господарської діяльності Орендаря, встановлюється орендна плата в розмірі 3 500,00 грн. за всю площу Об`єкта оренда за кожен календарний місяць оренди. Акт приймання-передачі нерухомого майна в оренду було підписано 01 листопада 2020 року. Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25.10.2021 року по справі № 909/828/21 вирішено стягнути з ФОП [PERSON] користь ФОП [PERSON] , у тому числі, заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2020 РОКУ № 01/SU-20 за період з серпня 2021 року по листопад 2021 року. Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 21.09.2022 року по справі № 909/542/22, вирішено стягнути з ФОП [PERSON] користь ФОП [PERSON] , у тому числі, заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2020 року № 01/SU-20\~ за період з вересня 2021 РОКУ по травень 2022 року. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України). Стаття 1212 ЦК України визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Частина 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України ). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають : 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено такий висновок: «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України». Як на підставу заявлених позовних вимог позивач покликається на те, що відповідач отримав кошти в сумі 32 300,00 грн. без достатньої правової підстави помилково, без будь-якої підстави. Однак, зважаючи на досліджені в судовому засіданні обставини, суд приходить до переконання, що таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви. Долучені позивачем на обґрунтування позовних вимог копії чеків вказують на факт набуття відповідачем вказаних грошових коштів. Належних та допустимих доказів, які б вказували б на відсутність у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано. Долучені договори оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS] , яке належить на праві спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] свідчать про наявність правових підстав для перерахунку коштів на картковий рахунок [PERSON] . На підставі договору оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS] від 01.10.2018 року № 01/SU-18, укладеному між ФОП [PERSON] («Орендодавець», дружина відповідача) та ФОП [PERSON] («Орендар», який являється батьком позивача), який був чинним до 31.10.2020 року, [PERSON] перераховував кошти на картковий рахунок відповідача [PERSON] у розмірі 3150,00 грн. (21.12.2019 року); 2850,00 грн. (27.12.2019\~ року); 500,00 грн. (27.02.2020 року); 5000,00 грн.(11.08.2020 року); 3650,00 грн. (03.10.2020 року); 5000,00 грн. (31.10.2020 року). На підставі договору оренди нежитлового приміщення по [ADDRESS] від 01.11.2020 року № 01/SU-20 від 01.11.2020 року, укладеним між ФОП [PERSON] («Орендодавець», дружина відповідача) та ФОП [PERSON] («Орендар»), позивач перераховував кошти на картковий рахунок [PERSON] у розмірі 3700,00 грн. (18.12.2020 року); 3000,00 грн. (23.02.2021 року); 2500,00 грн. (27.04.2021 року). Таким чином, саме на підставі договорів оренди нежитлового приміщення № 01/SU-18 від 01.10.2018 року та № 01/SU-20 від 01.11.2020 року, позивач перераховував кошти відповідачу. Належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів\~ безпідставно позивач не надав. Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що вимоги позовної заяви не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за їх\~ недоведеністю. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат відсутні. В той же час, як слідує з матеріалів справи, належними доказами стороною відповідача підтверджено понесені ним витрати на оплату правничої допомоги, про що надано: копію Договору про надання правничої допомоги № 2-34/22 від 04.10.2022 року; Акт приймання виконаних робіт від 05.10.2022 року на суму 4 000 грн.; квитанцію № 487315 про оплату за Договором № 2-34/22 4000 грн. правничої допомоги. А відтак, понесені відповідачем витрати підлягають стягненню з позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved