Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

У березні 2023 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані не проживанням відповідача за місцем реєстрації у вказаній квартирі з часу розлучення з [PERSON] , а саме з 2004 року. Наявність реєстрації відповідача за даною адресою заважає в повному обсязі користуватися, володіти та розпоряджатися своєю власністю, так як створює перешкоди при оформленні субсидії, спричиняє зайві витрати за комунальні послуги. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.03.2023 р. відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Правом подання відзиву не скористався. Третя особа у судовому засіданні позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності усіх умов, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 14.12.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д., квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] . Дарувальниками були [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва 20.01.2004 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м.Києва складено актовий запис №27. Як вбачається з інформації про зареєстроване місце проживання особи [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомляє, що є сусідкою [PERSON] та проживає у квартирі [ADDRESS] з 1980 року. [PERSON] та [PERSON] знає близько десяти років. Відповідача не знає і жодного разу не бачила. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомляє, що проживає у квартирі [ADDRESS] 22 роки. Позивача та третю особу знає близько 10 років, самого же відповідача ніколи не бачила. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомляє, що є сусідкою позивачеві та проживає разом із ними в одному будинку з 1996 року. [PERSON] жодного разу не бачила за місцем мешкання. Відповідно до ч. 1ст. 15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 ч. 4 Конституції України, ч. 1ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в т. ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування позивачами спірним житловим будинком підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вказано, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Відповідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997р N 475/57-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ", "; Протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316,317,319,321ЦК України). Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16,386,391ЦК України. Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд доходить висновку, що реєстрація відповідача в зазначеному житловому приміщенні, порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеним житловим будинком. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Враховуючи те, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, будь-яких угод після відчуження відповідачем майна щодо користування відповідачем житлом між сторонами не укладалось, перешкод в користуванні житлом відповідачу не чинилося. Встановлених законом випадків збереження за ним права користування житловими приміщеннями та поважності причин не проживання, судом не встановлено. За таких обставин суд доходить висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved