Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-25 00:00:00

26.12.2022 [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона разом із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 05.04.2021. За час перебування в шлюбі вона разом з відповідачем за спільні кошти придбали житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0, 15 га за цією ж адресою, які при реєстрації права власності було зареєстровано на [PERSON] , тобто відповідача. Припинивши шлюбні відносини неодноразово зверталася до [PERSON] щодо поділу спільного майна нажитого за час шлюбу, однак відповідач не погодився на дану пропозицію та по день подачі даного позову до суду в добровільному порядку здійснити поділ спільного майна відмовляється, тому змушена звернутися до суду із даним позовом. Просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,15 га, що знаходиться за цією ж адресою; визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку та земельної ділянки, припинити право спільної сумісної власності на вказане майно; стягнути з відповідача судові витрати у виді 2352,50 грн сплаченого судового збору, 500 грн витрат на проведення оцінки майна та 5000 грн витрат на правову допомогу. Ухвалою Полонського районного суду Хмельницької області від 04.01.2023 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. \~ \~ \~ \~Відповідач у встановлений строк надав відзив на позовну заяву, в якому визнав позов в частині визнання будинку та земельної ділянки об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину майна, проте заперечує щодо припинення права спільної сумісної власності. Крім того не визнає вимог щодо стягнення витрат за оцінку майна та витрат на правову допомогу, вважаючи їх необґрунтованими. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.09.2006 по 05.04.2021, що підтверджується даними рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 05.04.2021. У період шлюбу подружжя придбало житловий будинок [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.05.2007, зареєстрованого в реєстрі за №1462, посвідченого приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу Бондар С.М.(а.с.11, зворот). При реєстрації права власності будинок був оформлений на ім`я\~ [PERSON] , що підтверджується даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14428353 від 03.05.2007 (а.с.10). Відповідно до\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч.3, 4\~ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу\~ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Зі змісту п.п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Частки чоловіка та дружини є рівними. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. (Постанова Верховного Суду України № 6-843цс17 від 24.05.2017, постанови Верховного Суду № 235/9895/15 від 06.02.2018, № 404/1515/16-ц від 05.04.2018 та постанова Великої Палати Верховного Суду № 372/504/17 від 21.11.2018). Відповідно до п.30\~постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65\~СК України. Зважаючи на викладене вище, суд вважає необхідним визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Що стосується вимоги про визнання земельної ділянки площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на її частину, суд не знаходить підстав для задоволення такої вимоги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували, що сторони набули цю земельну ділянку. Відповідно до даних довідки Понінківської селищної ради Шепетівського району Хмельницької області №13-11/916 від 02.06.2023, рішення про передачу у власність земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не приймалося (а.с. 55). Не підлягає до задоволення і вимога позивача про припинення права спільної сумісної власності на вищевказане майно, оскільки, згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України, право спільної сумісної власності на майно припиняється у разі поділу його між співвласниками. В даному випадку позивач ставить вимогу про виділ частки з майна, що є спільній сумісній власності, а не про поділ майна, що є у спільній сумісній власності. Крім іншого, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у виді 2352,50 грн сплаченого судового збору, 500 грн витрат на проведення оцінки майна та 5000 грн витрат на правову допомогу. З цього приводу суд дійшов такого висновку. Згідно з ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1, 2 ч.3 цієї ж статті, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду. Цивільне процесуальне законодавство окреслило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ч.1, 2, 6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. \~ \~ \~ \~Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу, проте не надав суду аргументованого клопотання про зменшення судових витрат на оплату правничої допомоги, тобто не довів не співмірності витрат позивача на правничу допомогу. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов таких висновків: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України». Розподіляючи витрати, які позивач поніс на професійну правничу допомогу за розгляд справи суд вважає, що наявні в матеріалах справи: ордер на надання правничої допомоги, договір про надання правничої допомоги (а.с.4,5), додаткова угода №1 від 20.09.2022 до договору про надання правової допомоги від 20.09.2022 (а.с.18 зворот), квитанція до прибуткового касового ордера №39 від 20.09.2022 (а.с.19) є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони за розгляд справи, адже цей розмір доведений документально, відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. З урахуванням обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн не суперечать принципу розподілу судових витрат. При цьому відповідач аргументованих заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу не надав. У цій справі позивач та її представник визначили у додатковій угоді № 1 від 20.09.2022 року фіксований розмір гонорару в сумі 5000 грн. Враховуючи викладене, результат розгляду цієї справи та заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи в суді у розмірі 5000 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №10 від 04.09.2022 [PERSON] сплатила в ТОВ «Досвідчений експерт» 500 грн з оцінку будинку [ADDRESS] (а.с.18 зворот). Згідно з п.2 ч.3 ст. 133 ЦПК України, такі витрати належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи і підлягають розподілу відповідно до вимог, встановлених ч.2 ст 141 ЦПК України. Так як позов [PERSON] задоволено частково, тому в силу\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача\~на її\~користь слід\~стягнути 1568,33 грн судового збору. На підставі викладеного, на підставі ст.ст. 368-372 ЦК України, ст.ст.\~60,\~61,\~69,\~70,\~71 СК України\~та

Outcome: partial