Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

ПрАТ «АК «Київводоканал» 09.06.2021 звернулося до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ПАТ «АК «Київводоканал», у подальшому перейменованим у ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) (далі договір) за адресою: [ADDRESS] . Внаслідок невиконання відповідачем умов договору та зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати спожитих послуг за період з 01.01.2016 по 31.01.2021 утворилася заборгованість у розмірі 20 815,72 грн, 199,25 грн. заборгованості зі сплати внеску за обслуговування вузлів комерційного обліку, що разом складає 21 014,97 грн. У зв`язку з простроченням оплати спожитих житлово-комунальних послуг відповідач зобов`язаний також сплатити на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» 3 % річних у розмірі 1 430,21 грн. та інфляційні втрати у розмірі 3 733,76 грн. згідно наданих позивачем розрахунків. Тому просить стягнути з [PERSON] на користь ПрАТ «АК «Київводоканал» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 21 014,97 грн, 3 % річних у розмірі 1 430,21 грн., інфляційні втрати у розмірі 3 733,76 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 270,00 грн. Ухвалою суду від 08.10.2021 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08.09.2022 року від відповідачки надійшов відзив на позов, в якому вона просить застосувати позовну давність до позовних вимог за період з липня 2014 року по січень 2020 року та відмовити у задоволенні позову до неї. Крім того, зазначає, що після оформлення права власності на квартиру нею не користувалася, не проживала, оскільки доступ до квартири був обмежений, квартиру опечатано в рамках кримінального провадження. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити у задоволенні позову. 14.09.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив [PERSON] в якому він просить стягнути з відповідача заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги.. Зазначає, що Відповідач є власником квартири (на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2015року), до якої Позивач надає житлово-комунальні послуги за отримані житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Посилання Відповідачки на не проживанням у квартирі не є обґрунтованим, оскільки із належним документальним підтвердженням відповідачка до ПрАТ «Київводоканал» не зверталася. 12.06.2023 року позивач подав на адресу суду пояснення, (з розпискою про отримання відповідачем свого екземпляру), в яких просив з урахуванням заяви про застосування стоку позовної давності, стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість за надані послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 17 343,65 грн., 3% річних у розмірі 975,78 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2 174,32 грн. та 2 270 грн. судового збору. В судове засідання представники позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог закону, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в позові. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлено, що між ПАТ «АК «Київводоканал», в подальшому перейменованим у ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» та [PERSON] було укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 Договору-2, ПрАТ «АК «Київводоканал» зобов`язується надавати відповідачу відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення холодної та гарячої води (з використанням внутрішньо будинкових систем), а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором. Відповідно до п. 15 Договору-2, розрахунковим періодом є календарний місяць. За цим договором застосовується щомісячна система оплати послуг. Платежі вносяться споживачем не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Відтак відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач. Згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. За умовами п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п.30 Правил, споживач зобов`язаний: 1) оплачувати послуги в установлені договором строки; 2) забезпечувати доступ до мережі, арматури, квартирних засобів обліку, розподільчих систем представника виконавця за наявності в нього відповідного посвідчення: для ліквідації аварій - цілодобово; для встановлення і заміни санітарно-технічного та інженерного обладнання, проведення технічного і профілактичного огляду, зняття контрольних показників квартирних засобів обліку - згідно з умовами договору; 3) дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг; 4) забезпечувати цілісність квартирних засобів обліку та не втручатися в їх роботу; 5) у разі несвоєчасного внесення плати за послуги сплачувати пеню у встановлених законом та договором розмірі; 6) виконувати інші обов`язки відповідно до законодавства. Згідно із п.5) ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України). В розумінні частини 4 статті 319, статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до частини 2 статті 317 ЦК України, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідач порушив умови договору та вимог нормативно-правових актів, зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих в період з березня 2017 року по січень 2021 року житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення не виконав належним чином, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 17 542,90 грн., яка підтверджується розрахунком заборгованості. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Також, у відповідності до положень п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідачем не надано суду доказів того, що у квартирі відсутні внутрішні системи водопостачання і водовідведення або що такі системи опломбовані і не використовуються за призначенням, що послуги з водопостачання і водовідведення надаються іншою юридичною особою, а не позивачем. Окрім того, несплата вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності Відповідача або членів його родини згідно із пунктом 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла до 01.05.2019), споживач має право, зокрема: на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; згідно із пунктом 29 Правил, підпункту 7 пункту 4.1. Договору, споживач має право на, зменшення розміру плати у разі, зокрема: тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Доказів того, що відповідачем було подано такі заяви, матеріали справи не містять. Суд відхиляє обставини, які викладені відповідачем у відзиві, що вона не проживала цій квартирі, оскільки не надано доказів проживання за іншою адресою, та сплати комунальних послуг. Згідно з розрахунком заборгованості, який перевірено судом за період часу з березня 2017 року по січень 2021 року відповідач має наступну заборгованість: - за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення у розмірі 17 542,90 грн.; - три відсотки річних у розмірі 975,78 грн.; - інфляційні втрати - 2 174,21 грн. Відповідачем не було спростовано вказаний розрахунок заборгованості, окрім того відповідачем не надано до суду свого розрахунок, контрзрахунку чи інші, передбачені ст. 76 ЦПК України докази, на його спростування. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Заява мотивована тим, що перебіг строку позовної давності, згідно останнього місяця строку нарахування боргу розпочався 03.2017 року, та закінчився 12.2022 року, натомість із позовом позивач звернувся звернулась лише у 2021 році, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності визначеного ст. 257 ЦК України. Разом з тим, Законом України від 30.03.2020 № 540-ЕХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 згідно із яким: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено карантин на усій території України з 12.03.2020. Дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211, продовжено на всій території України згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392, від 17.06.2020 № 500, від 22.07.2020 № 641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 № 956, від 09.12.2020 № 1236, від 17.02.2021 № 104, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 № 855 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» до 01.10.2021 на території України подовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Таким чином, починаючи з 12.03.2020 і на час розгляду справи триває карантин, встановлений постановами Кабінету Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу SARS-CoV-2. Отже, в силу положень Закону № 540-ІХ та встановлення і продовження карантину продовжені й строки позовної давності. Так, якщо строк позовної давності (3 роки) у частині дебіторської/кредиторської заборгованості повинен був минути в період карантину, то він продовжується, тобто встановлена статтею 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки - продовжена до закінчення дії карантину. Таким чином, враховуючи, що карантин встановлено 12.03.2020, відповідно й перебіг позовної давності, закінчення якої припало на період після 12.03.2020, продовжено в силу Закону № 540-ІХ. Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України). У разі неналежного виконання зобов`язань, позовна давність за вимогами кредитора про стягнення грошових коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі, а за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу. Пунктом 1.1 договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових мереж) передбачено, що платежі вносяться Споживачем (Відповідачем) не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Оскільки у відповідача наявний обов`язок проводити оплату вартості спожитих комунальних послуг щомісяця, тому позовна давність починає перебіг з моменту несплати кожного окремого платежу. Так, за надані у березні 2017 року послуги відповідач повинна була здійснити оплату до 20.04.2017 (21.05.2017 позивач дізнався про невиконання відповідачем обов`язку з оплати за березень 2017 року), тобто перебіг позовної давності щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за послуги, надані починаючи з березня 2017 року продовжено і оскільки карантин триває досі, то такий перебіг ще не закінчився. Тобто, щодо заборгованості, що утворилася у період з березня 2017 року по січень 2021 року строк позовної давності не може бути пропущеним, оскільки такий перебіг продовжений в силу Закону № 540-ІХ. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, тому слід позов задовольнити повністю, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суми заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за період з березня 2017 року по січень 2021 року у розмірі 17542,90 грн., 3 % річних у розмірі 975,78 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 174,21 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 2 270 грн.

Outcome: approved