Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Степанян Лариса Валеріївна звернувся до суду з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої позовні вимоги таким. Після припинення 14 лютого 2017 року ФОП [PERSON] своєї підприємницької діяльності залишився непроданий товар, який за попередньою домовленістю мав бути переданий ФОП [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу залишкового товару. В період часу з 03 вересня 2019 року до 29 лютого 2020 року позивач передав відповідачці залишковий товар у вигляді посуду на загальну суму 57079 грн 12 коп. та отримав часткову оплату від загальної суми у розмірі 31923 грн 62 коп. Товар на суму 5201 грн 00 коп. було повернуто. Таким чином, між постачальником та покупцем виникла заборгованість у розмірі 19954 грн 50 коп., яка згідно з борговою розпискою мала бути повернута ФОП [PERSON] на користь [PERSON] до 26 червня 2020 року. Однак на сьогодні відповідачка грошові кошти позивачу не повертає та ухиляється від добровільного виконання взятих на себе зобов`язань. У зв`язку із цим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість згідно з борговою розпискою від 30 травня 2020 в сумі 19954 грн 50 коп., інфляційні втрати у розмірі 9081 грн 31 коп., 3 % річних у розмірі 1629 грн 41 коп., а також судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду у виді сплаченого судового збору у розмірі 1073 грн 60 коп. та витрати за надання адвокатських послуг у розмірі 5000 грн 00 коп. В судове засідання представник позивача - адвокат Степанян Л. В. не з`явилася, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, справу розглянути за її відсутності та за відсутності позивача, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачка ФОП [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася своєчасно і належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. При цьому від ФОП [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП [PERSON] припинив свою підприємницьку діяльність 14 лютого 2017 року на підставі власного рішення. Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФОП [PERSON] здійснює свою підприємницьку діяльність з 22 червня 2009 року. Відповідно до видаткової накладної № Мр-0000016 від 03 вересня 2019 року, [PERSON] отримала товар на загальну суму 2187 грн 62 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000195 від 03 жовтня 2019 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 5194 грн 30 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000196 від 03 жовтня 2019 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 870 грн 00 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000285 від 12 грудня 2019 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 4830 грн 00 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000280 від 17 грудня 2019 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 4685 грн 00 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000310 від 24 грудня 2019 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 4140 грн 00 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000007 від 14 січня 2020 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 11010 грн 00 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000025 від 30 січня 2020 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 16224 грн 00 коп. Відповідно до видаткової накладної № 2-00000038 від 11 лютого 2020 року, постачальник ФЛП [PERSON] передав [PERSON] товар на загальну суму 2737 грн 20 коп. Відповідно до прибуткової накладної від покупця (повернення) № 2-00000007 від 29 лютого 2020 року, [PERSON] повернула постачальнику ФЛП [PERSON] товар на загальну суму 5201 грн 00 коп. Згідно з розпискою від 30 травня 2020 року, написаною власноручно відповідачем [PERSON] , яка за змістом є договором позики, остання зобов`язалася виплатити борг за товар, отриманий від ФОП [PERSON] в розмірі 19954 грн 50 коп. до 26 червня 2020 року. Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. У розписці вказано, що [PERSON] зобов`язується повернути позивачу грошові кошти в строк до 26 червня 2020 року. 01 квітня 2021 року ФОП [PERSON] направлялася претензія про стягнення боргу у сумі 19954 грн 50 коп., однак добровільно кошти нею сплачені не були. Докази на підтвердження того, що [PERSON] виконала свої зобов`язання за договором позики та повернула грошові кошти позивачу в матеріалах справи відсутні. Таким чином, умова договору позики про повернення грошей позичальником до цього часу не виконана, позивач позичену суму позикодавцю не повернув. Щодо вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних суд зазначає таке. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючи, що боржник своєчасно не повернув суму позики, прострочив виконання грошового зобов`язання, позивачем нараховано інфляційні втрати за період часу з 01 липня 2020 року до 28 лютого 2023 року у розмірі 9081 грн 31 коп. та 3% річних від простроченої суми за період часу з 26 червня 2020 року до 16 березня 2023 року у розмірі 1629 грн 41 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду вказаної справи позивачем були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Відповідачем, всупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. Суд бере до уваги як належний, допустимий, достовірний і достатній доказ розписку від 30 травня 2020 року, надану позивачем, яка ні відповідачем, ні матеріалами справи не спростовується. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Частиною 1 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Постановою Великої Палати Верховного суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивач, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження цих обставин надав суду договір про надання правової допомоги від 10 квітня 2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатським бюро «Юридична група Степанян», додаткову угоду № 1 до договору б/н про надання правової допомоги від 10 квітня 2021 року та акт № 21-07 прийому-передачі робіт (послуг) по договору про надання правової допомоги б/н від 10 квітня 2021 року, де визначено, що вартість виконаних робіт склала 5000 грн 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу та сума сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі розписки від 30.05.2020, ст. 509, 526, 530, 625, 627, 629, 1046 - 1050 ЦК України,

Outcome: approved