Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на його користь у рахунок компенсації моральної шкоди 24\~206,45 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 13.10.2022 в м.\~Ужгороді начальником СЮП ВП Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатської області капітаном поліції Тетяною Варга, складено протокол про адміністративне правопорушення, про неналежне виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої доньки [PERSON] 2005 р.н. внаслідок чого остання вживала спиртні напої, а саме пиво, на набережній Незалежності. Його дії кваліфіковано за ч.\~1 ст.\~184 КУпАП. Постановою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі 308/13941/22 від 15.11.2022 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої, у зв`язку з малозначністю. Суд обмежився усним зауваженням, із закриттям провадження у справі. Не погоджуючись з даною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01.02.2023 постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 листопада 2022 року скасовано, провадження по справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст.184 КУпАП щодо мене на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу правопорушення. Позивач вважає, що дії начальника СЮП ВП Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції Тетяни Варги щодо складання відносно нього протоколу про адміністративні правопорушення відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Позивач також зазначає, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності йому завдано моральних страждань, оскільки справа розглядалась три місяці 19 днів, він вимушений був скористатися послугами адвоката та витрачати кошти на оплату його послуг. Крім того, завдано шкоди його репутації та авторитету, оскільки притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП створювало образ батька, який нездатний виконувати свої батьківські обов`язки: виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати їх до самостійного життя та праці. Позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, боявся громадського осуду, відчував сором перед близькими та знайомими, пережив значні хвилювання, його звичний ритм життя був порушений. Зазначені обставини призвели до погіршення стану здоров`я, що підтверджується консультаційним висновком спеціаліста №028/о від 27.12.2022 та в подальшому діагнозом «цукровий діабет другої групи». В наслідок з цих обставин він був вимушений придбати необхідні ліки вартістю 10393.02 гривень. Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яким розмір місячної мінімальної заробітної плати встановлено у розмірі 6700,00 грн., позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди 24206,45 грн. із розрахунку: 6700,00 грн. (мінімальна заробітна плата з січня 2023 року) х 3 місяці (13 жовтня 2022 року - 13 січня 2023 року) + 6700,00/31 х 19 (14 січня 2023 року - 1 лютого 2023) - 24206,45 грн. Вважає, що вказаний розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб та не має за мету призвести до його збагачення. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.03.2023 головуючою суддею даної справи визначено Голяну О.В. Ухвалою суду від 22.03.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 27.03.2023 позивачем було подано заяву про відвід головуючого судді. Ухвалою суду від 27.03.2023 заяву позивача визнано необґрунтованою та вирішення питання про відвід передано судді, який не входить до складу суду в порядку, встановленому ч.1 ст.33 Цивільного процесуального кодексу України. Ухвалою суду від 29.03.2023 заяву про відвід [PERSON] задоволено та матеріали цивільної справи передано до канцелярії суду для проведення повторного автоматизованого розподілу справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2023 головуючою суддею даної справи визначено Шепетко І.О. 19.04.2023 представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Закарпатській області за довіреністю Лешанич А.А. додав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було неправильно визначено суб`єктний склад учасників справи. Вказав, що цій справі відповідачем повинна бути зазначена держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (як орган - заподіювач шкоди) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Проте згідно заявленого позову відповідачами є Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Державна казначейська служби України, а не держава Україна в особі органа заподіювана шкоди, що в свою чергу не відповідає суб`єктності складу учасників спору такого роду. Оскільки казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, Цивільного кодексу України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану Позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів (аналогічна позиція міститься в ухвалі ВССУ від 05.07.2017 по справі №210/327/15-ц, постанові Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 по справі №199/6713/14-ц). Щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди зазначив, що позивач вказує, що притягненням до адміністративної відповідальності йому завдано моральних страждань, крім того завдано шкоду його репутації та авторитету, у зв`язку з чим позивач пережив емоційний стрес, та відчув сором в зв`язку з чим в подальшому йому діагностовано «Цукровий діабет другої групи». В наслідок цих обставин позивач був вимушений придбати необхідні ліки вартістю 10 393,02 грн. Однак, жодних належних доказів що підтверджують вищенаведене позивачем не надано. Позивач в 11.05.2023 надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що з аргументами ГУНП в Закарпатській області не згідний. Посилається на положення постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), в якій зазначено, що: «статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше)». Вважає, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що його притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, у цьому випадку застосуванню підлягає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Зазначив, щодо консультаційного висновки спеціаліста, то долучення його до матеріалів справи несе інформаційне значення. Вимогу про відшкодування матеріальних збитків (витрати на придбання ліків) в позові не заявлено. Разом з тим, встановлення діагнозу цукрового діабету другого типу та необхідність придбання ліків вартістю 10393,02 грн. позитивних емоцій не додало, а навпаки. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив такі задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Вказав, що оскаржує дії працівників поліції щодо складення відносно нього протоколу, проведення поліцейськими слідчих дій, що потягло за собою притягнення його до відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП. В судове засідання з`явився представник відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за довіреністю Чубелка О.Ю., заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначила, що факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язково наслідків цивільно-правового характеру і не може бути доказом заподіяння позивачу моральної шкоди, вказала, що відсутні три обов`язкові умови притягнення відповідача ГУНП в Закарпатській області до цивільно-правової відповідальності, а саме: відсутній причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діяннями органу поліції. Вказала, що доданий до позовної заяви консультаційний висновок спеціаліста не підтверджує йому факту заподіяння моральних страждань, а з доданої квитанції на суму 10393 грн. неможливо встановити її походження та хто оплачував дані ліки, а тому така не є належним доказом по справі. В судове засідання з`явився представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Закарпатській області за довіреністю Лешанич\~А.А., надав суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1166, 1167 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності. У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12\~березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20 містить висновки, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Як встановлено з матеріалів справи 13.10.2022 начальником СЮП ВП Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатської області капітаном поліції Варгою Т. складено протокол про адміністративне правопорушення, про неналежне виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої доньки [PERSON] 2005 р.н. внаслідок чого остання вживала спиртні напої, а саме пиво, на набережній Незалежності. Його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 184 КУпАП. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області по справі 308/13941/22 від 15.11.2022 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої, у зв`язку з малозначністю. Суд обмежився усним зауваженням, із закриттям провадження у справі. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01.02.2023 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2022 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП скасовано, провадження по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП щодо [PERSON] на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.251 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Відповідно до положень статті 221 КУпАП судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, за ч.1 ст.184 КУпАП. Згідно з ч.1 ст.283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення. Отже, протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.184 КУпАП не являється кінцевим рішенням по справі, а лише є відповідним чином оформленим уповноваженою особою процесуальним документом про вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП, за наслідками розгляду якого суд виносить постанову по справі. Таким чином, з огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що Головне управління Національної поліції України в Закарпатській області не є належним відповідачем у даній справі. Окрім того, як зазначає Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу зазначених положень, вбачається, що учасники справи мають передбачені процесуальним законом права та обов`язки, а обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими саме діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір. Гарантоване ст. 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові. У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. При зверненні з позовом [PERSON] вказав відповідачем Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, клопотань заміну відповідача чи залучення співвідповідачів позивач не заявляв, крім того, в судовому засіданні наполягав, що моральну шкоду йому завдали саме працівники Головного управління Національної поліції в Закарпатської області. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed