Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної ради, комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. В позові [PERSON] зазначено, що він займав посаду директора комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради. 29 липня 2021 року рішенням Запорізької обласної ради №Про звільнення [PERSON] , директора комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, та припинення укладеного з ним контракту до закінчення строку його дії» [PERSON] звільнено з посади директора комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. Вищезазначене рішення позивач вважає протиправним та просить суд його скасувати, поновити його на посаді директора комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, стягнути з зазначеного підприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з Запорізької обласної ради моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн., стгнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що проект оскаржуваного ним рішення в порушення приписів ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» Запорізькою обласною радою оприлюднено менш ніж за 10 робочих днів до дати його розгляду. Оскаржуване рішення не мало включатись до порядку денного четвертої сесії Запорізької обласної ради восьмого скликання, оскільки підготовка проекту рішення та включення питання про звільнення [PERSON] до порядку денного пленарного 29 липня 2021 року відбулось з груби порушенням регламенту та порядку підготовки проектів рішень обласної ради. Запорізькою обласною радою в порушення приписів Закону України «про місцеве самоврядування в Україні» та Регламенту роботи Запорізької обласної ради сьомого скликання проголосовано за взяття за основу проекту оскаржуваного рішення два рази. Перед розглядом питання про звільнення [PERSON] останньому відмовлено у можливості надати пояснення перед депутатами Запорізької обласної ради, чим порушено норми Регламенту роботи Запорізької обласної ради сьомого скликання та трудові права позивача. Запорізькою обласною радою дисциплінарне стягнення накладено пізніше шести місяців з дня вчинення позивачем проступку. В порушення приписів ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення у позивача Запорізькою обласною радою не відібрано письмові пояснення. Звільнення позивача формально відбулось на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України із посилання на підстави, передбачені пп. 2, 3 п. 24 контракту, укладеного між позивачем та Запорізькою обласною радою. Проте, відповідачем не наведено яке саме одноразове грубе порушення вимог законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, допущено позивачем, не встановлено завдання таким порушенням значних збитків. Також відсутні підстави для розірвання контракту у зв`язку з невиконанням Підприємством зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати, оскільки фактів невиконання Підприємством таких зобов`язань з вини позивача відповідачами не встановлено. Позивач також вважає, що діях позивача відсутні порушення умов контракту, про які зазначено в оскаржуваному рішенні. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради належить до повноважень головного бухгалтера та бухгалтера підприємства. Отже, завищення оплати праці директора не може ставитися в провину позивачеві. Заробітну плату лікарям-інтернам виплачено із затримкою в один день не з вини позивача, а у зв`язку з неналежним виконанням Департаментом охорони здоров`я ЗОДА зобов`язання з перерахування коштів на оплату праці лікарям-інтернам. Недостовірність складання первинних документів і облікових регістрів бухгалтерського обліку, неналежне ведення бухгалтерського обліку не може ставитися в провину позивачеві, оскільки відповідальність за правильність їх складання несе головний бухгалтер. Позивач вважає необґрунтованим рішення відповідача в частині покладення на директора підприємства за прийняття на роботу інженера-енергетика без повної вищої освіти, оскільки перевірка відповідності кваліфікаційних вимог та прийняття на роботу працівників підприємства належить до повноважень начальника відділу кадрів. Саме прийняття на посаду інженера-енергетика [PERSON] не спричинило жодних негативних наслідків. Нарахування та виплата надбавок за складність та напруженість у роботі працівникам підприємства здійснювалась відповідно до Положення про оплату праці працівникам КНП «ОІКЛ» ЗОР. Крім того, відповідальність за нарахування та виплату заробітної плати, надбавок та інших виплат підприємства належить до посадових обов`язків головного бухгалтера. Непоґрунтованим є й рішення відповідача про притягнення позивача до відповідальності за неналежний контроль за виконанням контрагентами підприємства умов договорів оренди, оскільки позивачем здійснювався контроль за виконанням умов договорів оренди та вживалися заходи на усунення заборгованості з орендної плати. Позивач не несе відповідальність за порушення вимог законодавства в сфері публічних закупівель щодо своєчасного оприлюднення звітів, оскільки, оскільки він не є уповноваженою особою підприємства в розумінні Закону України «Про публічні закупівлі». Висновки позивача та Держаудитслужби щодо порушення підприємством норм договору, укладеного з НСЗУ, є безпідставними, оскільки кошти отримані підприємством від НСЗУ, використовувалися у відповідності до умов договору та вимог законодавства, про що свідчить відсутність претензій НСЗУ до підприємства. На момент прийняття Запорізькою обласною радою оскаржуваного рішення позивач мав статус викривача, отже не мі бути звільнений з посади в силу приписів Законом України «Про запобігання корупції». Також, позивача протиправно звільнено з посади в період тимчасової непрацездатності, підтвердженої відповідними медичними документами, що не припустимо в силу приписів ч. 3 ст. 40 КЗпП. Висновок комісії з перевірки діяльності комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, який покладено в основу оскаржуваного позивачем рішення, є нікчемним, оскільки розпорядження про проведення відповідної перевірки винесено головою Запорізької обласної ради з перевищення наданих їй повноважень. Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач посилався на приписи ст 235 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. При вирішення питання про стягнення з Запорізької обласної ради завданої її рішенням моральної шкоди позивач просить суд врахувати грубу протиправність розпорядження про звільнення, ганебність його оголошення та розповсюдження у засобах масової інформації, глибину моральних страждань позивача, втрату ним нормальних життєвих зв`язків. Розмір шкоди оцінює в 1000,00 грн. Ухвалою судді від 20.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 18.10.2021 представником Запорізької обласної ради подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами. Рішення про звільнення позивача було прийнято відповідно до вимог законодавства, а підставою для його звільнення було порушення останнім умов контракту, що підтверджується Актом перевірки діяльності комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за період 2020-2021 роки від 19.03.2021, в якому міститься інформація про неналежне виконання позивачем обов`язків, передбачених контрактом. Крім того, Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області було здійснено виїзну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності, у тому числі з питань використання коштів, виділених для забезпечення заходів, спрямованих на боротьбу з коронавірусом за період з 01.01.2020 по 31.01.2021, за результатами якої було складено акт перевірки від 09.04.2021, в якому було зафіксовано ряд допущених підприємством порушень. 19.10.2021 на адресу суду від комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради надійшов відзив на позов, в якому зазначений відповідач також заперечував проти позовних вимог [PERSON] . Підприємство підпорядковане Запорізькій обласній раді і самостійно не вирішує питань пов`язаних з призначенням, звільненням чи відстороненням від виконання обов`язків керівника, у зв`язку з чим, не може бути відповідачем у справі. Крім того, позивача було звільнено на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України за невиконання умов трудового контракту, що спростовує доводи позивача, про порушення Запорізькою обласною радою приписів ст.ст. 148, 149 КЗпП України. 27.10.2021 представника позивача подана відповідь на відзиви Запорізької обласної ради та комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, в яких представник позивача відхилив заперечення відповідачів, з мотивів, викладених у позовній заяві. Судом задоволені заяви представників сторін про допит свідків депутатів Запорізької обласної ради. Проте, з усіх викликаних свідків до суду з`явився лише свідок [PERSON] , заяви про виклик якої подані представником позивача та представником відповідача комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради. Інші свідки, викликані за заявою представника позивача, до суду не з`явилися, у зв`язку із чим представник позивача відмовився від їх допиту та просив суд не викликати їх в судове засідання. 29.10.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив допитати його у якості свідка (т. 3 а.с. 77). Проте, в подальшому позивач в судові засідання не з`являвся. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Представники відповідачів заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Крім того, представник Запорізької обласної ради просила суд у разі задоволення позову зменшити \~розмір витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги адвоката, посилаючись на те, що розмір таких витрат істотно перевищує суму, заявлену позивачем в попередньому (орієнтовному) розрахунку. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та показання свідка [PERSON] , суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Запорізької обласної ради від 27 серпня 2015 року № 5 призначено [PERSON] головним лікарем комунальної установи «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (т. 1 а.с. 103). 27 серпня 2015 року між Запорізькою обласною радою та головним лікарем комунальної установи «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради [PERSON] укладено контракт. Рішенням Запорізької обласної ради від 27 лютого 2020 року № 2 створено комунальне некомерційне підприємство «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради в результаті перетворення комунальної установи «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради. Цим же рішенням продовжено в межах строку дії (з 27 серпня 2015 року по 26 серпня 2025 року включно) контракт з головним лікарем комунальної установи «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради трудові відносини із [PERSON] перейменувавши посаду головного лікаря комунальної установи «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на посаду директора комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради (т. 1 а.с. 85 87). 24 квітня 2020 року між позивачем та Запорізькою обласною радою укладено додаткову угоду № 4 до контракту з директором комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, від 27 серпня 2015 року, якою викладено вищезазначений контракт в новій редакції (т. 1 а.с. 98 102). 5 лютого 2021 року головою обласної ради видано розпорядження № 7-р щодо проведення перевірки діяльності комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за період з 01.09.2020 по 01.02.2021 з питань дотримання умов контракту (трудового договору) з його директором [PERSON] , для чого створено комісію з перевірки діяльності підприємства, затверджено її склад (т. 1 а.с. 120 121). На виконання зазначеного розпорядження голови обласної ради комісією проведено перевірку діяльності комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за період з 01.09.2020 по 01.02.2021 з питань дотримання умов контракту (трудового договору) з його директором [PERSON] , результати якої зафіксовано в Акті перевірки діяльності комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за 2020-2021 роки від 19 березня 2021 року (т. 2 а.с. 88 125). Рішенням Запорізької обласної ради від 29 липня 2021 року № 68 (т. 1 а.с. 22 - 28) припинено контракт з директором комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, від 27 серпня 2015 року (з урахуванням додаткових угод до цього контракту), до закінчення строку його дії; звільнено [PERSON] з посади директора комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради на підставі пункту 8 ст. 36 КЗпП України, пункту 2 розділу «Загальні положення», пунктів 5, 6, 9 розділу «Права та обов`язки сторін», пункту 18, 21 розділу «Відповідальність сторін. Розв`язання спорів», підпунктів 2, 3 пункту 24, пункт 27 розділу «Внесення змін і доповнень до контракту та припинення його дії» контракту з директором комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради, що є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області, від 27 серпня 2015 року (з урахуванням додаткових угод до цього контракту). Рішення вмотивоване тим, що Актом перевірки діяльності комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за 2020-2021 роки від 19 березня 2021 року зафіксовано настпні порушення чинного законодавства України, рішень Запорізької обласної ради та приписів укладеного між позивачем та Запорізькою обласною радою контракту: -всупереч положенням статті 8 Закону України «Про оплату праці», пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.99 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств», рішенню Запорізької обласної ради від 06.08.2020 № 44 «Про визначення умов оплати праці керівника комунального закладу охорони здоров`я Запорізької обласної ради, що є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Запорізької області та діє в організаційно-правовій формі комунального некомерційного підприємства», умовам Контракту [PERSON] здійснив безпідставну зміну умови оплати праці директору Підприємства, що призвело до необґрунтованого завищення оплати його праці та завдало Підприємству: за період з 01.09.2020 по 31.01.2021 - у розмірі 84 685, перераховано ЄСВ в сумі 18 630,91 грн, за період з 01.09.2020 по 31.01.2021 у розмірі 64 372,32 грн, перераховано ЄСВ в сумі 14 161,91 грн; -в порушення вимог статті 97 Кодексу законів про працю України, пункту 5.9 розділу 5 Колективного договору на 2020-2023 рок між адміністрацією і трудовим колективом КНП «Обласна інфекційна клінічна лікарня» ЗОР у вересні 2020 року допущено несвоєчасну виплату заробітної плати лікарям-інтернам; -встановлено факт недостовірності складання первинних документів і облікових регістрів бухгалтерського обліку, а також визначено, що ведення бухгалтерського обліку не відповідає вимогам законодавства, фінансові звіти складаються таким чином, що не дають користувачам повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності Підприємства, що є порушенням частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; -всупереч кваліфікаційним вимогам посадової інструкції інженера-енергетика Підприємства [PERSON] прийнято на роботу без повної вищої освіти відповідного напрямку; -порушено вимоги абзацу першого статті 15, статті 16 Закону України «Про оплату праці», статей 7, 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», пунктів 5, 5.4, 5.19 Колективного договору в частині безпідставного нараховування працівникам та виплат їм надбавок за складність та напруженість за період з 01.09.2020 по 31.01.2021, що призвело до зайвих витрат у загальній сумі 586 008,56 грн; -в порушення вимог статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та пункту 7.5.5 Статуту керівництво Підприємства не здійснює контроль за виконанням умов договорів оренди орендарями, яким передано в оренду нерухоме майно спільної власності територіальних і сіл, селищ, міст Запорізької області, за період з моменту передачі нерухомого майна до Підприємства (з 18 травня 2020 року по грудень 2020 року), що призвело до втрат фінансових надходжень у сумі 49 951,3 грн, з яких 11 082,93 грн - втрати обласного бюджету. Окрім того, Актом планової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності, у тому числі з питань використання коштів, виділених для забезпечення заходів, спрямованих на боротьбу з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за період з 01.01.2020 по 31.01.2021 року, від 09.04.2021 № 040804-20/7, складеним Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області встановлено: -зайве нарахування та виплату доплати до заробітної плати на 122 991,44 грн. та перерахування єдиного внеску на суму 27 058,12 грн.; -порушення законодавства про закупівлі в частині несвоєчасного оприлюднення у встановлені строки 10 звітів про виконання договорів, укладених із використанням електронної системи закупівель; -порушення пп.1 п. 19 договору від 20.05.2020 № 2758-Е520-Р000 та розділу «Вимоги до організації надання послуги» Спеціальних умов надання медичних послуг пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення, які є додатком №31 до договору від 2758-Е520-Р000, укладеного Підприємством з НСЗУ, ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України, ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, що спричинило витрати на виплату заробітної працівникам Підприємства (без урахування додаткової доплати до заробітної плати до 300%) в період з червня 2020 по січень 2021 на суму 2 474 940,50 грн. та перерахування єдиного внеску на суму 1 308 751,19 грн.; -порушення пп.1 п. 19 договору від 20.05.2020 № 2758-Е520-Р000 та розділу «Вимоги до організації надання послуги» Спеціальних умов надання медичних послуг пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення, які є додатком № 31 до договору від 2758-Е520-Р000, укладеного Підприємством з НСЗУ, внаслідок якого проведено видатки на виплату доплат (винагород) працівникам Підприємства, які не задіяні безпосередньо до лікування пацієнтів з коронавірусною хворобою за рахунок коштів, отриманих від НСЗУ в період з травня 2020 по січень 2021 на загальну суму 749 765,08 грн. та перерахування єдиного внеску на суму 154 239,20 грн. Виявлені порушення загалом та кожне окремо є суттєвими, грубими, такими, що ставлять під загрозу виконання Підприємством його статутних завдань, свідчать про систематичне порушення [PERSON] чинного законодавства України, Статуту та умов Контракту (у тому числі, але не виключно: пункту 5 розділу «Права та обов`язки сторін», підпунктів 9, 11-15, 26 пункту 6 розділу «Права та обов`язки сторін» Контракту), є доказом невиконання [PERSON] без поважних причин покладених на нього функцій та обов`язків та підставами для припинення Контракту. Сукупність допущених [PERSON] порушень враховується при обранні заходу дисциплінарного впливу та обумовлює необхідність дострокового розірвання укладеного з [PERSON] . Контракту та звільнення його з посади директора Підприємства. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України). Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема\~правовий захист від незаконного звільнення (стаття 5-1 КЗпП України). Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України). Контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на забезпечення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності та професійні навички, підвищення взаємної відповідальності сторін, правову і соціальну захищеність працівника (пункт 4 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170). Підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом (пункт 8 частини першої статті 36 КЗпП України). У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170). Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, законодавець надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника і додаткові підстави розірвання трудового договору (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 757/42262/15-ц). В п. 6 укладеному між позивачем та Запорізькою обласною радою контракту від 27 серпня 2015 року (в редакції додаткової угоди від 24 квітня 2020 року № 4) сторони узгодили обов`язки керівника (директора) комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради. В п. 21 контракту сторони узгодили, що керівник несе відповідальність за неналежну організацію бухгалтерського обліку з визначенням облікової політики та збереження оброблених документів, регістрів бухгалтерського обліку і звітності згідно із законодавством; недотримання вимог законодавства про працю та охорону праці на Підприємстві; невиконання рішень Органу управління, статутних завдань Підприємства, умов цього контракту з вини Керівника. Підстави припинення дії контракту визначені пунктами 23 та 24. Так, п. 23 контракту передбачено, що його дія припиняється: із закінченням строку, на який його укладено; за згодою сторін; з ініціативи Органу управління до закінчення строку дії цього контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 Кодексу законів про працю України та цим контрактом; з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом. Інші підстави припинення контракту визначені п. 24, згідно якого контракт може бути розірваний, а керівник звільнений з посади з ініціативи органу управління до закінчення строку дії контракту: 1) у разі систематичного невиконання керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених цим контрактом; 2) у разі одноразового грубого порушення керівником вимог законодавства чи обов`язків, передбачених цим контрактом, внаслідок чого Підприємству завдано значних збитків; 3) у разі невиконання Підприємством зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати з вини керівника; 4) у разі несплати реструктуризованої податкової заборгованості протягом трьох місяців з вини Керівника; 5) за поданням службових осіб органів державного нагляду за охороною праці у разі систематичних порушень вимог законодавства з питань охорони праці; 6) у разі допущення збільшення обсягу простроченої кредиторської заборгованості з вини Керівника; 7) у разі недотримання вимог фінансового та бюджетного законодавства, а також дій (бездіяльності) Керівника, що призвели до невиконання в установлені строки законних вимог органів державного фінансового контролю; 8) на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) у разі порушення вимог законодавства про працю, про колективні договори і угоди, Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Підстави розірвання контракту, передбачені п. 24, законодавством не передбачені. В оскаржуваному позивачем рішенні у якості підстав припинення контракту Запорізькою міською радою зазначені підстави, передбачені підпунктами 2 (одноразове грубе порушення керівником вимог законодавства чи обов`язків, передбачених цим контрактом, внаслідок чого Підприємству завдано значних збитків) та 3 (невиконання Підприємством зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а також зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати з вини керівника) пункту 24 контракту. При цьому, ані трудове законодавство, ані укладений між сторонами контракт не містять визначення понять «одноразове грубе порушення трудових обов`язків», «значні збитки». Згідно усталеної судової практики, наявність чи відсутність вини не є визначальною для припинення дії контракту. Визначальним у даному випадку є сам факт порушення, а встановлена вина керівника, лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу. Проте, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками (значними збитками), які настали внаслідок такого порушення. Грубість порушення трудових обов`язків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Отже, для встановлення обґрунтованості рішення роботодавця про припинення контракту з підстав, передбачених пп. 2 п. 24 контракту, суду необхідно встановити факт вчинення грубого порушення керівником вимог законодавства чи обов`язків, передбачених цим контрактом, наявність значних збитків та причино-наслідкового зв`язку між протиправними діями або бездіяльністю керівника (директора) підприємства та такими збитками. При цьому, рішення компетентного органу власника підприємства про припинення (розірвання) контракту та звільнення робітника повинне містити чітко сформульовану вказівку роботодавця на те, яке саме порушення на його переконання є одноразовим груби порушенням керівником вимог законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, яке стало підставою для звільнення, в чому полягають значні збитки, завдані таким груби порушенням. Рішення компетентного органу власника не повинно містити посилання на цілу низку (систему) порушень, оскільки систематичне невиконання керівником без поважних причин умов та обов`язків, визначених контрактом, не зазначено в оскаржуваному рішенні як підстава розірвання контракту з позивачем. Не зазначення в оскаржуваному рішенні такої інформації позбавляє суд можливості перевірити правильність кваліфікації роботодавцем дій або бездіяльності керівника як одноразового грубого порушення обов`язків, що завдало значних збитків. Для встановлення правомірності рішення роботодавця про розірвання контракту з підстав, передбачених пп. 3 п. 24 контракту, вина керівника є обов`язковим елементом складу правопорушення, оскільки це прямо визначено сторонами контракту. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша\~статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини другої\~статті 2 ЦПК України\~суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст. 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Постановою Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року № 3933-XII ратифіковано Конвенцію Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, (далі - Конвенція). Згідно із ст. 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, при цьому суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20). Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 83 ЦПК України). Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст.83 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Оскаржуване рішення та Акт перевірки діяльності комунального некомерційного підприємства «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради за 2020-2021 роки від 19 березня 2021 року не містять інформації щодо невиконання Підприємством зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом України щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів, недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Факт несвоєчасної виплати лікарям-інтернам заробітної плати позивач не заперечував, проте зазначив про відсутність його вини у вчиненні вищезазначеного порушення, посилаючись на неналежне виконання департаментом охорони здоров`я Запорізької обласної державної адміністрації зобов`язання за договором від 15.09.2020 № 30 про відшкодування базі стажування витрат на оплату праці та нарахувань на оплату праці лікарям-інтернам першого року навчання, які працевлаштовані у закладах охорони здоров`я комунальної власності. Доказів на спростування доводів позивача про відсутність його вини у невиконанні підприємством зобов`язання щодо виплати лікарям-інтернам заробітної плати таких як: платіжні доручення, виписки з банківських рахунків, договорів між підприємством та Департаментом охорони здоров`я ЗОДА тощо, відповідачами суду не надано. Інформації щодо інших фактів невиконання комунальним некомерційним підприємством «Обласна інфекційна клінічна лікарня» Запорізької обласної ради зобов`язання щодо виплати заробітної плати працівникам оскаржуване рішення не містить. Таким чином, відповідачами, на яких лежить тягар доведення наявності законних підстав для звільнення позивача, доводи позивача про протиправність оскаржуваного рішення про припинення (розірвання) контракту з підстав, передбачених пп. 3 п. 24 контракту, належними, допустимими та переконливими доказами не спростовані. При цьому, доводи позивача про порушення Регламенту роботи Запорізької обласної ради під час підготовки проекту та прийняття радою рішення судом відхиляються з огляду на наступне. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Так, згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 10 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття. У ч. 3 ст. 23 Закону № 2939-VI зазначено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України. Таким чином, законодавець не пов`язує невчасну публікацію проекту рішення органу місцевого самоврядування, з правильністю та законністю такого рішення в подальшому. Суд погоджується з доводами позивача про невиконання невиконання відповідачем Запорізькою обласною радою обов`язкових приписів Закону № 280/97-ВР та Закону № 2939-VI щодо обов`язку у встановлений законом строк оприлюднення проекту оскаржуваного позивачем рішення. Разом з тим, згідно з позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 08 серпня 2019 року у справі № 810/1354/18, неоприлюднення на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування проекту рішення, як акту індивідуальної дії згідно вимог ст. 15 Закону № 2939-VI, не є підставою для безумовного скасування оскаржуваного рішення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його недійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Стосовно ж процедурних порушень, то коли йдеться про порушення суто формальні, вони взагалі не впливають на дійсність акта. Крім того, згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 818/294/18, відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, зокрема, неоприлюднення інформації відповідно до ст. 15 цього Закону. Законом № 2939-VI визначено, що неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону є підставою для притягнення винної особи до відповідальності. Проте, це не є підставою для скасування оскарженого рішення згідно із Законом України «Про доступ до публічної інформації». Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 278/3142/16-а, від 03 липня 2019 року у справі № 527/451/17, від 18 березня 2021 року у справі № 296/3836/16, від 22 грудня 2020 року у справі № 551/35/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 712/11800/17, на які посилається Тростянецька селищна рада в своїй касаційній скарзі. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від такої. Проект оскаржуваного позивачем рішення узгоджено на засіданні Погоджувальної ради, (т. 2 а.с. 216 218), що у відповідності до абз. 4 ст. 3.4.1 Регламенту роботи Запорізької обласної ради (т. 1 а.с. 136), допускає можливість прийняття до розгляду проекту такого рішення на черговій сесії. Доводи представника позивача про порушення його права на виступ перед депутатами Запорізької обласної ради перед голосування за оскаржуване позивачем рішення, спростовуються тим, що Регламентом роботи Запорізької обласної ради не передбачено обов`язку головуючого на засіданні надавати слово особа, які не є депутатами ради. Більше того, головуючим 2 рази ставилось на вирішення депутатів пропозиція щодо надання слова позивачеві, яка була відхилена за результатами відкритого голосування. Доводи позивача про порушення поряду голосування за оскаржуване рішення також відхиляються судом, оскільки абз. 4 ст. 3.7.8 Регламенту роботи Запорізької обласної ради передбачена можливість повторного голосування з будя-якого питання порядку денного у разі порушення процедури голосування. З наданого позивачем фрагменту відеозапису пленарного засідання Запорізької обласної ради вбачається, що підставною повторного голосування за оскаржуване рішення було повідомлення депутат [PERSON] про порушення процедури голосування. Крім того, факт порушення процедури голосування також підтвердила свідок [PERSON] , яка суду повідомила, що під час голосування за проект роскаржуваного позивачем рішення за основу в неї також не спрацювала картка для голосування. Доводи позивача про порушення строків застосування до нього дисциплінарного стягнення, передбачені ст. 148 КЗпП України та порушення присів ст. 149 КЗпП України щодо відібрання в нього пояснень судом відхиляються, оскільки звільнення на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не носить характеру дисциплінарного стягнення, тому до таких спірних правовідносин не застосовуються положення вищезазначених статей. Суд також відхиляє доводи позивач про перевищення головою Запорізької обласної ради повноважень під час винесення розпорядження про проведення перевірки діяльності очолюваного ним підприємства, оскільки голова ради наділений такими повноваженнями рішенням Запорізької обласної ради віл 30 серпня 2018 року № 19. Доводи позивача про те, що наявність в нього статуту викривача виключає можливість розірвання з ним контракту та його звільнення з роботи, є неспроможними, оскільки Закон України «Про запобігання корупції» надає викривачеві імунітет від звільнення, пов`язаного з фактом повідомлення ним про порушення певною особою вимог антикорупційного законодавства певною особою. З оскаржуваного позивачем рішення вбачається, що звільнення позивача не пов`язане з фактом повідомлення ним зазначених обставин. Тимчасова непрацездатність працівника також не є перешкодою для його звільнення з підстав, передбачених п 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Суд вважає недоцільним надавати відповідь на всі аргументи сторін, щодо всіх порушень, зазначених на стр. 3-4 оскаржуваного рішення, оскільки для даного судового розгляду вирішальними є обставини, передбачені пп. 2, 3 п. 24 укладеного між сторонами контракту, наявності яких судом вже надано оцінку. З огляду на те, що відповідачами доводи позивача про протиправність оскаржуваного рішення про припинення (розірвання) контракту з підстав, передбачених пп. 3 п. 24 контракту, належними, допустимими та переконливими доказами не спростовані, та те, що оскаржуване рішення не містить чітко сформульовану вказівку роботодавця на те, яке саме порушення на його переконання є одноразовим груби порушенням позивачем вимог законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом та в чому полягають значні збитки, завдані таким груби порушенням, що позбавляє суд можливості перевірити правильність кваліфікації роботодавцем дій або бездіяльності позивача як одноразового грубого порушення обов`язків, що завдало значних збитків, суд доходить висновку про протиправність оскаржуваного позивачем рішення, що є підставою для його скасування з поновленням позивача на роботі. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Частиною 7 ст. 235 КЗпП України передбачено, що рішення\~про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розрахунок суми заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється у відповідності з приписами Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100\~(далі - Порядок № 100). Згідно з п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Загальна тривалість вимушеного прогулу позивача за період з 13.08.2021 (т. 5 а.с. 139) по 22.06.2023 склала 479 робочих днів. Згідно довідки про заробітну плату № 1543 від 16 вересня 2021 року про заробітну плату (т. 1 а.с. 196), середньоденна заробітна плата (дохід) позивача складає 558 грн. 80 коп. ((1219,20 грн. + 12192,00 грн.)/24 дні). Відтак, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 267665 грн. 20 коп. (479 робочих днів Х 558 грн. 80 коп.). Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з Запорізької обласної ради моральної шкоди, суд виходить з наступного. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Обґрунтовуючи зазначені вимоги позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано моральну шкоду, яка полягає в моральних переживаннях та стресі, необхідністю вжиття заходів щодо поновлення своїх порушених прав. Завдану Запорізькою обласною радою моральну шкоду позивач оцінює в 1000,00 грн. Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій іншої особи. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Звільнення з роботи з ініціативи роботодавця завжди викликає негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. У справах про відшкодування моральної шкоди суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Як вже зазначалось вище, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність такої шкоди та її розмір. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, показання свідків тощо. Проте позивачем жодних доказів на підтвердження заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, не надано, у зв`язку із чим позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України,\~витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається\~ст. 137 ЦПК України. Згідно ч. 2\~ст. 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено фотокопіями договору про надання правової допомоги від 06.09.2021 № 06/01 (т. 6 а.с. 86 87), акта наданих послуг від 27.02.2023 № 1 (т. 6 а.с. 89) на суму 54000 грн. 00 коп., платіжної інструкції від 08.09.2021 про сплату 54000,00 грн. (т. 6 а.с. 88). Представники відповідачів заперечували щодо розміру судових витрат, заявлених позивачем, посилаючись на їх неспівмірність з обсягом наданих представником позивача послуг. Крім того, представники відповідачів просили суд у разі задоволення позову застосувати приписи ч. 4 ст. 141 ЦПК України. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №910/4881/18, від 03.04.2020 у справі № 920/653/19. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial