Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

03.02.2021 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, у якому з врахуванням збільшення розміру позовних вимог просить стягнути з відповідача на свою користь 109589,61 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання, з яких: 23005,00 грн. - три проценти річних; 86584,61 грн. - інфляційні втрати. Свої вимоги з врахуванням збільшення їх розміру позивач обґрунтовує тим, що вироком Франківського районного суду м.Львова від 21.08.2017 р. у кримінальній справі № 465/1604/15, який набрав законної сили, серед іншого було задоволено частково цивільні позови [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1827,80 грн. матеріальної шкоди та 150000,00 грн. моральної шкоди; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 150000,00 грн. моральної шкоди. Посилаючись на те, що відповідачка покладені на неї судовим рішенням зобов`язання зі сплати на його користь моральної шкоди не виконала, позивач вважає, що наявні правові підстави для стягнення з відповідачки на його користь за прострочення виконання грошового зобов`язання трьох процентів річних в сумі 23005,00 грн. та інфляційних втрат в сумі 86584,61 грн., а тому звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх порушених прав. Ухвалою від 26.09.2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Ухвалою від 23.03.2023 р. прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог, а також встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив. Позивач в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла його письмова заява, зі змісту якої вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила та відзиву не подала. Враховуючи, що позивач не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому відповідачка, що належним чином повідомлялась про розгляд справи, в судове засідання не з`явилась, відзиву не подала, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що вироком Франківського районного суду м.Львова від 21.08.2017 р. у кримінальній справі № 465/1604/15, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 137 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити [PERSON] від відбування покарання із встановленням 1 року іспитового строку. Відповідно до ст. 76 КК України покласти на [PERSON] обов`язки: 1) періодично з`являтися для рестрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Також вказаним вироком частково задоволені цивільні позови [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1827,80 грн. матеріальної шкоди та 150000,00 грн. моральної шкоди; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 150000,00 грн. моральної шкоди. 01.02.2018 р. ухвалою Апеляційного суду Львівської області та постановою Верховного Суду від 21.02.2019 р. вирок суду першої інстанції було залишено без змін. Таким чином, 01.02.2018 р. судове рішення у кримінальній справі, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, набрало законної сили. Водночас згідно положень ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 18.02.2020 р. в справі № 917/154/15, від 06.02.2020 р. в справі № 922/5787/15, від 21.01.2020 р. в справі № 911/3883/16, від 11.12.2019 р. в справі № 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Верховного Суду від 21.01.2020 р. в справі № 911/3883/16, преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 16 та 19 березня 2018 року державним виконавцем Галицького відділу ДВС м.Львів ГТУЮ у Львівській області з метою примусового виконання виконавчих листів про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, виданих на підставі вироку суду, було відкрито два окремих виконавчих провадження № 56000861 та № 56000788, накладено арешт на все майно боржника [PERSON] в межах суми стягнення. Судом встановлено, що до даного часу відповідачка покладені на неї судовим рішенням зобов`язання з відшкодування позивачу матеріальної шкоди не виконала. Будь-яких доказів на спростування вказаної обставини суду надане не було. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Положення зазначених норм права передбачають, що грошові зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду. Адже у разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання, здійснюється судом. З огляду на вказане можна зробити висновок, що з набранням чинності рішення суду про відшкодування шкоди у боржника виникає грошове зобов`язання - сплатити точно визначений розмір шкоди, однак саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. З матеріалів справи вбачається, що на підставі вироку Франківського районного суду м.Львова від 21.08.2017 р., який набрав законної сили 01.02.2018 р., у [PERSON] перед [PERSON] виникло грошове зобов`язання, зокрема, у тому числі відшкодувати [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 1827,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 150000,00 грн.. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт, рішення суду). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц). Як вбачається з матеріалів справи, грошове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 150000,00 грн. виникло на підставі вироку суду, який набрав законної сили, однак на даний час воно нею не виконано, а тому суд вважає, що наявні правові підстави для застосування положень статті 625 ЦК України. Згідно з викладеним позивачем розрахунком, три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання в сумі 150000,00 грн. (моральна шкода) за період з 02.02.2018 р. по 15.03.2023 р. складає 23005,00 грн. та 86584,61 грн. відповідно. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що відповідачка порушила покладене на неї судовим рішенням грошове зобов`язання зі сплати на користь позивача моральної шкоди в розмірі 150000,00 грн., будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три проценти річних в сумі 23005,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 86584,61 грн. за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 02.02.2018 р. по 15.03.2023 р., а всього 109589,61 грн. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн., а всього з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 110497,61 грн. (109589,61 грн. + 908,00 грн.).

Outcome: approved