Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

31.05.2023 [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що з 11.01.2023 перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, дітей від якого не мають. Посилаючись на те, що їх сім`я фактично розпалася, оскільки між ними виникли непорозуміння, а також на те, що відповідач розірвати шлюб через органи ДРАЦС не погоджується, просить постановити рішення про розірвання шлюбу. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечувала, проти надання строку на примирення заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 10). Про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав. У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзиву не подав, за згодою позивачки було проведено заочний розгляд справи. Заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 11.01.2023 сторони зареєстрували шлюб (а. с. 5). На даний час останні однією сім`єю не проживають, їх сім`я фактично розпалася. Подальше спільне життя з відповідачем не можливе, оскільки це суперечить інтересам позивачки. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 роз`яснено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У постанові Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №522/10988/15-ц зазначено, що зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. У постанові Верховного Суду від 20.07.2020 у справі № 349/1031/17 йде мова про те, що за змістом ст. 111 СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Враховуючи викладене, конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд вважає, що подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, у зв`язку з чим шлюб між подружжям необхідно розірвати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути 1073 грн. 60 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved