Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

29.09.2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01.10.2014 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований мерією Мелікгазі, відділом одруження Турецької Республіки. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . З серпня 2019 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо у різних країнах, проте шлюб між сторонами не розірвано. Син фактично проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , з серпня 2019 року, коли виїхав з позивачем з Туреччини до України за згодою батька. Власного житла родина у Туреччині не мала. Останнім часом батько неодноразово повідомляв про його бажання забрати сина до Туреччини. Проте відповідач з сином не бачився понад рік, у вихованні сина участі не приймає, систематичної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Позивач працює, має регулярний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має нормальний стан здоров`я, веде здоровий спосіб життя, створила дитині необхідні умов для проживання, розвиває здібності дитини, забезпечує усім необхідним за віком. З 01.10.2019 року сина відвідує групу « Попелюшка » ДНЗ №189, спостерігається педіатром дільничної амбулаторії №8. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву 06.06.2023 року, у якій просить розглядати справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи за його відсутністю. Зі згоди позивача суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі між собою, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 01.10.2014 року, виданого Службою з укладення шлюбів [PERSON] (а.с. 72-73). Від шлюбу мають сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва Серія [NUMBER] , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, копією повного витягу з Державного реєстру атків цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Згідно довідки №740 про реєстрацію особи громадянином України від 06.09.2019 року [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Анкара, Турецька Республіка, згідно з рішенням УДМС України в Запорізькій області від 04.09.2019 року набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України». Відповідно до законодавства України зазначена особа є громадянином України з 09.06.2015 року. Суд не приймає до уваги лист Головного центру обробки спеціальної інформація Державної прикордонної служби від 30.08.2019 року про перетин Державного кордону [PERSON] , пам`ятну грамоту про проведення таїнства хрещення [PERSON] , оскільки вказані докази не є належним. Також, суд не приймає до уваги аудиозаписи (а.с. 129) та транскрибировання (а.с.130-145) до нього, оскільки на аудіозаписі зафіксований запис розмови мовою, якою суд не володіє. Крім цього, позивачем надані скріншоти листування між сторонами у Viber мовою, якою суд не володіє ( а. с. 155-174). До вказаних доказів наданий переклад, проте суду не відомо, хто саме його робив, з якої мови здійснювався переклад, тому є суду неможливо встановити чи дійсно переклад відповідає змісту вказаних доказів. Також, суд критично відноситься до висновку спеціаліста - психолога від 15.01.2020 року за результатами проведеного психологічного обстеження [PERSON] , 09.06.2015 року, висновку психолога - психоаналітика від 17.07.2020 року щодо психологічного дослідження малолітнього [PERSON] , 2015 року народження, оскільки він не відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України. Згідно відповіді КНП «Центр медико - санітарної допомоги №9» від 20.05.2020 року [PERSON] , 09.06.2015 року спостерігається за адресою: [ADDRESS] , лікарем - педіатром дільничним амбулаторії №8 [PERSON] , з якою укладена декларацію про вільний вибір лікаря на медичне обслуговування. На прийом до лікаря з дитиною звертається мати, [PERSON] , батько дитини до лікаря не звертався, станом здоров`я дитини не цікавився. Згідно довідки ДНЗ (ясла - садок) комбінованого типу №189 «Ромашка» №33-01/21 від 11.03.2020 року [PERSON] , 09.06.2015 року, відвідує групу «Попелюшка» з 01.10.2019 року. Втхованням дитини займається мати, [PERSON] , яка приводить та забирає дитину, приділяє достатньо уваги навчанню та вихованню дитини. Батько дитини в дошкільний начальний заклад не з`являвся. Відповідно до довідки КНП «Обласний клінічний наркологічний диспансер» ЗОР [PERSON] , [INFO] , на обліку не перебуває. Відповідно до довідки КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР [PERSON] , [INFO] , за допомогою до лікаря - психіатра не зверталася. Частиною 4 ст.19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст.19 СК України). Згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 16.12.2021 року (а.с. 179 - 180) орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вказана правова позиція висловлена у Постанові КЦС ВС від 17.02.2021 у справі № 182/2954/17 (№ в ЄДРСР 98548288). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в принаймні в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ст.6 СК України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (15.05.2003 року), ратифікованої Україною 20.09.2006 року, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. А згідно ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Тобто, саме на батьків покладено обов`язок встановити та підтримувати контакт з дітьми та участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, беручі до уваги висновок органу опіки та піклування, пояснення позивача, суд дійшов висновку доцільним визначити місце проживання малолітнього разом з матір`ю, оскільки саме таке рішення відповідатиме інтересам дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З серпня 2019 року дитина проживає разом з позивачем в Україні, витрати щодо його утримання несе мати дитини, тому суд вважає можливим стягнути на її користь аліменти на утримання сина з відповідача. За таких обставин суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved