Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

23.12.2021 р. [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення 1\~412 624 грн. 67 коп., з яких 779\~124 грн. сума основного боргу, 51\~268 грн. 93 коп. 3% річних, 68\~931 грн. 74 коп. інфляційних витрат, 504\~600 грн. -1% пені, 8700 грн. штраф. \~ \~ \~ \~Заявлені вимоги мотивує тим, що 13.11.2017 р. Відповідач отримав у Позивача в боргу на підставі боргової розписки кошти в розмірі 367\~440 грн. строком до 31.12.2018 р.; 11.10.2019 р. Відповідач отримав у Позивача в боргу на підставі боргової розписки 12000 Євро на строк до 31.12.2019 р.; 07.04.2020 87000 грн. до 07.05.2020 р/ зі сплатою пені в розмірі 1% від суми за кожен день прострочення, а в разі прострочення оплати понад 30 днів - штраф у розмірі 10% від суми позики. Тобто між сторонами було укладено три Договори позики, на умовах яких Позивач передав Відповідачу грошові кошти, а останній зобов`язався повернути Позивачу вказану суму, згідно останньої боргової розписки, в строк до 07.05.2020 р. 08.12.2021 р/ позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення грошових коштів та штрафних санкцій за порушення строку виконання зобов`язання, що залишено без належного реагування. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримує позовні вимоги. Проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, в установлений ухвалою суду термін, відзиву на позовну заяву не подавав. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст.12 ЦПК України\~передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно боргової розписки, складеної 13.11.2017 р., [PERSON] отримав від [PERSON] у борг 367\~440 грн., що еквівалентно 12000 євро, строком до 31.12.2018 р. (а.с. 3). 11.10.2019 р. [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 12000 євро, що зобов`язався повернути до 31.12.2019 р. (а.с. 4). 07.04.2020 р. [PERSON] отримав від [PERSON] в борг 87000 грн, що зобов`язався повернути до 07.05.2020 р. (а.с. 5). 08.12.2021 р. [PERSON] надіслав [PERSON] вимогу про сплату боргу за вказаними вище розписками (а.с. 13-14). Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст.\~1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, а висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів. Стаття 526\~ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527, 545 ЦК України). За змістом статті 526\~ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина перша статті 510\~ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У частині 1 ст.\~527\~ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 2 ст.\~527\~ЦК України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ч.1\~ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625\~ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Таким чином, факт заборгованості Відповідача перед Позивачем встановлено відповідними розписками, право Позивача на відшкодування інфляційних збитків та 3% річних за час прострочення виконання зобов`язання, передбачено ч. 2\~ст. 625 ЦК України. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3% річних та інфляційні втрати. Так, суд приймає розрахунок позивача про стягнення 3% річних та інфляційних витрат, як належний та обґрунтований, відповідно до якого загальна сума збитків від інфляції складає 87825 грн. 68 коп., а відсотки за користування коштів складають 513300 грн. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню, даний розрахунок відповідачем не спростований. Згідно ст.\~141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 11350 грн., сплаченого судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved