Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання за позивачем права власності на 2/5 частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою : [ADDRESS] (до змін адміністративно-територіального устрою Підволочиського) району Тернопільської області, з яких: 1/5 частину будинковолодіння, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері- [PERSON] , яка померла [INFO] та 1/5 частину будинковолодіння належну йому як члену колгоспного двору посилаючись на те, що у зв`язку із належністю будинковолодіння до суспільної групи господарства -колгоспного двору не може оформити право власності у позасудовому порядку. 06 квітня 2023 року ухвалою судді Підволочиського районного суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01 травня 2023 року через канцелярію суду, відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про припинення права спільної часткової власності, в якій просить постановити рішення, згідно з яким: припинити право спільної часткової власності [PERSON] на 2/5 частини, [PERSON] - на 1/5 частину та [PERSON] - на 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності в цілому на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] ; в порядку компенсації вартості часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] стягнути з [PERSON] : на користь [PERSON] - 111312,00 гри. компенсації вартості належних йому 2/5 часток у праві спільної часткової власності; на користь [PERSON] - 55 656,00 гри. компенсації вартості належної йому 1/5 частки у праві спільної часткової власності, на користь [PERSON] - 55 656,00 грн. компенсації вартості належної їй 1/5 частки у праві спільної часткової власності. 01 травня 2023 року, через канцелярію суду, відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про визнання права власності, у відповідності до якої, просить постановити рішення про визнання за [PERSON] право власності на 1/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами який розташований по [ADDRESS] . Сторони у судове засідання не з`явились, подали заяви, згідно яких: - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримує та просить їх задоволити. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] визнає і проти їх задоволення не заперечує. - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом та зустрічні позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] визнає і проти їх задоволення не заперечує. - [PERSON] свої вимоги за зустрічним позовом підтримує та просить їх задоволити. Позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом та зустрічні позовні вимоги [PERSON] визнає і проти їх задоволення не заперечує. - [PERSON] свої вимоги за зустрічним позовом підтримує та просить їх задовольнити. Позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом та позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом визнає і проти їх задоволення не заперечує. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, підлягають до задоволення, а у задоволенні зустрічних позовних [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про припинення права спільної часткової власності слід відмовити, виходячи із наступних міркувань : Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить колгоспному двору, що складається з 5-х членів, головою якого є [PERSON] . Вказане стверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданим 30 червня 1992 року виконкомом Городницької сільської ради народних депутатів. Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Городницької Ради народних депутатів №15 від 25 червня 1992 року. Відповідно до реєстрового напису, даний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами зареєстровано в Тернопільському БТІ на праві особистої власності за колгоспним двором, що складається з 5-х членів, записаний року в реєстрову книгу №1 за реєстром №173. Згідно із архівною довідкою Підволочиського районного державного архіву Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області №8 від 11 січня 2014 року, виданою на підставі документів архівного фонду «Городницька сільська рада» відповідно до записів у погосподарських книгах Городницької сільської ради, в даному дворі як станом на 15 квітня 1991 року так і в подальшому крім [PERSON] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , 1981 р.н.; [PERSON] , 1957 р.н.; [PERSON] , 1957 р.н.; та [PERSON] , 1978 р.н.. Відповідно до частини першої\~статті 120 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частинами першою і другою\~статті 123 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ) (пункт 1 частини першої);\~\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. За правилами частин 1 і 2\~статті 124 ЦК УРСР\~при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. У Першому Протоколі до Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, задекларовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно вимог ст. 41 Конституції України та ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається в порядку та на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до вимог ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Таким чином, на підставі наведених норм матеріального права\~статей\~120,\~123 ЦК УРСР\~та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, Позивачі [PERSON] , [PERSON] мають право на частку в майні цього колгоспного двору і розмір цієї частки складає 1/5 (за кожним). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області від 28 серпня 2017 року [PERSON] [INFO] померла [INFO] у віці 87 років про що складено відповідний актовий запис № 158; Згідно заповіту від 02 листопада 2015 року [PERSON] [INFO] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і все те, що буде належати їй на час смерті за законом заповіла [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що [PERSON] окрім іншого майна, що належало спадкодавцю [PERSON] належить 1/5 частка будинковолодіння [ADDRESS] . Згідно довідки Підволочиського районного нотаріального округу №118/01-16 від 12.04.2018 року видана [PERSON] про те, що він дійсно прийняв всю спадщину за заповітом, посвідченим секретарем Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області від 02 листопада 2015 року за реєстровим № 107, після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадщину [PERSON] прийняв шляхом подачі приватному нотаріусу Підволочиського районного нотаріального округу Вольтеру І.П. заяви від 31 січня 2018 року, зареєстрованого в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №19, та на підставі якої до майна померлої [INFO] [PERSON] заведено спадкову справу № 9/2018. Інших спадкоємців за заповітом чи згідно ст. 1241 ЦК України, які б прийняли спадщину немає. За вказаних обставин позивач [PERSON] має право на 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , з яких 1/5 частка спадкове майно [PERSON] , яке він успадкував за заповітом і 1/5 частка у праві власності у майні як члена колгоспного двору, а тому вимоги позивача [PERSON] є підставними та підлягають до задоволення, шляхом визнання за ним право власності на 2/5 частки спірного будинковолодіння. Також суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання за ним право власності на 1/5 частину будинковолодіння по [ADDRESS] як на частку у майні члена колгоспного двору. Разом із тим суд вважає, що в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про припинення спільної часткової власності слід відмовити, виходячи із наступних міркувань : Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 18 вересня 2018 року визнано за [PERSON] , [PERSON] право власності по 1/5 частині будинковолодіння [ADDRESS] . Таким чином позивачу за зустрічним позовом [PERSON] належить право власності на 1/5 частину будинковолодіння [ADDRESS] . Згідно з\~положеннями статті\~41\~Конституції України\~ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11 від 02 липня 2014 року у справі № 6-68 цс14 від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом. У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес) на підставі закону з дотриманням вимог співмірності і пропорційності. Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших. Як зазначено в постановах Верховного суду від 07.02.2019 року у справі №686/17974/17, від 18.07.2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, а також умов для припинення частки у майні що є спільною власністю, що зазначено у ст. 365 ЦК України. Крім того позивачем попереднього не внесено вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Оцінивши подані позивачем докази, суд дійшов висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, позивачем не надано суду доказів неможливості спільного користування спірним будинковолодінням, а також доказів того, що припинення права відповідача на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника. При цьому доказів наявності у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] іншого належного їм на праві власності житла, крім частки спірного будинковолодіння, матеріали справи не містять, тоді як позбавлення їх на цю частку буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також позивачем не доведено неподільності належної сторонам на праві спільної часткової власності квартири, а також неможливості спільного проживання у ній за встановлених судом обставин. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 428/7432/20; провадження № 61-14727 св 21. Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні у сукупності з наданими доказами, виходячи з вимог розумності та справедливості суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved