Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

[PERSON] , звернулася до Перемишлянського районного суду Львівської області із заявою, в якій просить: розірвати шлюб укладений між нею - [PERSON] та [PERSON] , укладений - 22.06.2020 р., актовий запис №9 та стягнути із [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі 2000 гривень щомісячно на дитину, починаючи з дня подання зави та до досягнення нею повноліття. Позов мотивує тим, що за час подружнього життя між нею та відповідачем часто виникали непорозуміння, сварки через різнобічність та несумісність характерів. Зазначає, що відповідач має відмінні погляди на спільне життя, побут, неналежно ставиться до неї як до дружини, наносить образи, інколи побої, тим самим створив ненормальні умови для спільного проживання, оскільки на даний час вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Звертає увагу, що відповідач працює будівельником, але не офіційно, має гарний заробіток, проте в період роздільного проживання та згодом після розірвання шлюбу не бажатиме належним чином забезпечувати матеріально доньку, тобто уникає батьківського обов`язку, незважаючи на те, що їй одній важко забезпечувати дитину всім необхідним для нормального розвитку і проживання. Позивач в судове засідання не з`явилася, проте від неї надійшла заява, в якій остання зазначила, що позовні вимоги вона підтримує повністю та просить проводити розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоч про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, проте від відповідача надійшла заява, в якій останній зазначив, що позов визнає та просить проводити розгляд справи без його участі. У відповідності до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 22.06.2020 р, між [PERSON] та [PERSON] , був укладений шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 6. Після укладення шлюбу, дружині присвоєно прізвище: « [PERSON] ». Шлюб було зареєстровано Виконавчим комітетом Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.12.2020 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається із довідки виданої Виконавчим комітетом Бібрської міської ради Львівського району Львівської області від 01.05.2023 р. №543, [PERSON] , [INFO] та її донька [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації в [ADDRESS] , разом із батьками. В судовому засіданні встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. Причинами розпаду сім`ї є непорозуміння, сварки, втрата взаємоповаги та любові. Належної матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надає. Відповідно до статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до вимог частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватись на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як випливає зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959р. - дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 3 ст. 181, ст. 183 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я дитини, її потреби у цьому віці, стан здоров`я батька, який є молодим, працездатним чоловіком, його матеріальне становище, відсутність у відповідача інших малолітніх чи неповнолітніх дітей, обов`язок обох батьків утримувати дитину, виходячи з принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є одними з загальних засад регулювання сімейних відносин. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову, оскільки обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved