Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яка була набута під час перебування в зареєстрованому шлюбі з померлим [INFO] [PERSON] . Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 28.11.1987 по 05.11.1997. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] та [PERSON] . У період подружнього життя з [PERSON] , ними за спільні кошти, на підставі договору купівлі продажу, оформленого на Товарній біржі «Нерухомість Сангай» від 20.01.1997 була придбана квартира [ADDRESS] . У подальшому замість договору купівлі продажу, виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 09.12.2012, зареєстрованого в ММБТІ 18.12.2012 за реєстровим № 16614. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на квартиру [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги є його дружина [PERSON] та діти [PERSON] та [PERSON] . Відповідачка не визнає її право власності на частки спірної квартири, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Від представниці відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що 08.08.2008 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, від шлюбу мають доньку [PERSON] , 2002 року народження. А тому твердження позивачки про наявність трьох спадкоємців за законом не відповідають дійсності. До того ж, 12 червня 2018 року [PERSON] було залишено заповіт, згідно якого все належне йому майно на момент смерті заповідав [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу нерухомого майна № 110 від 20.01.1997. Під час розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , спору щодо майно між подружжям не існувало. Більш того, у зв`язку з відсутністю житла позивачка отримала квартиру [ADDRESS] , яку в подальшому приватизувала. З моменту розірвання шлюбу, протягом 12 років, позивачка жодного разу не зверталася з приводу наявності в неї права власності на частки спірної квартири, не приймала участі в утриманні нерухомого майна, проведенні поточних ремонтів та істотному збільшенні оспорюваної квартири. Враховуючи, що шлюб між [PERSON] та позивачкою розірвано 05.11.1997, отже строк позовної давності сплив 06.11.2000, а позивачка звернулася з даним позовом лише 06.11.2020. Від позивачки надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких просить відхилити відзив відповідача, оскільки він є необґрунтованим та не містить жодних доказів на підтвердження викладених у відзиві обставин, а також поданий з порушенням вимог чинного законодавства. Зазначає, що відповідачкою подано відзив на позовну заяву лише 16.02.2021, тобто з пропущенням строку на подання відзиву. Квартира [ADDRESS] була придбана за час перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, отже за відповідною презумпцією це нерухоме майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, допоки не доведено інше. Посилання відповідача на пропуск нею строку позовної давності є безпідставне. Право на спірну квартиру було порушено після смерті колишнього чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] та відповідач не визнає її право на частку квартири, що зумовило її звернутися до суду. Твердження відповідача, що квартира [ADDRESS] була істотно збільшена за особисті кошти відповідача жодними належними та недопустимими доказами не підтверджується, а саме відповідачем не було надано виписки з банківських рахунків, документи, що підтверджували б її працевлаштування та отримання нею прибутку особисто. У зв`язку з чим доцільно зробити висновок, що твердження відповідача про збільшення майна за її особисті кошти є неправдивим. Ухвалою суду від 12.11.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.04.2021, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті та витребувано докази. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. З паспорту позивачки серії [NUMBER] , [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28 листопада 1987 року. Шлюб між ними розірвано 05 листопада 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є рідними дітьми [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . 20 січня 1997 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 20.01.1997 року, посвідченого на Товарній біржі «Нерухомість Сангай» та зареєстрованого в реєстрі за № 110 та в ММБТІ 27.01.1997 року за № 16614. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1272 від 21.11.2012, замість договору купівлі продажу № 110 від 20.01.1997, [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 09.12.2012 на квартиру [ADDRESS] . Вказане підтверджується витягом про державну реєстрацію прав власності, сформованого 18.12.2012. 08 серпня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] . Представниця відповідачки в своєму відзиві зазначає, що під час розірвання шлюбу укладеного між [PERSON] та [PERSON] , спору щодо майно між подружжям не існувало. Більш того, у зв`язку з відсутністю житла позивачка отримала квартиру [ADDRESS] , яку в подальшому приватизувала. З моменту розірвання шлюбу, протягом 12 років, позивачка жодного разу не зверталася з приводу наявності в неї права власності на частки спірної квартири, не приймала участі в утриманні нерухомого майна, проведенні поточних ремонтів та істотному збільшенні оспорюваної квартири. Згідно технічного паспорта на приватизовану квартиру [ADDRESS] , вказана квартира мала наступні показники: квартира складається з двох кімнат, загальною площею 43,3 кв. м., житловою площею 30,8 кв. м., в тому числі 1 кімната 13,9 кв. м., 2 кімната 16,9 кв. м., кухня площею 5.5 кв. м., ванна кімната площею 2.4 кв. м., вбиральня площею 1,0 кв. м., коридор площею 3.6 кв. м. З технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , вказана квартира станом на 23.10.2012, має наступну характеристику: квартира складається з 2 кімнат, загальною площею 60,7 кв. м., житловою площею 26, 52 кв. м. в тому числі 1 кімната площею 12,8 кв. м., 2 кімната площею 13,7 кв. м., коридор площею 6,2 кв. м., санвузол площею 2.2 кв. м., кухня 6,6 кв. м., кладова. Квартира обладнана лоджія площею 5,6 кв. м та лоджія площею 11,8 кв. м. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на квартиру [ADDRESS] . 12 червня 2018 року [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, заповідав дружині [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 485. 20 липня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової О.В. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . 21 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової О.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . 21 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ємельянової О.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Судом встановлено, що [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не зверталася. Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 45/2020 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Враховуючи те, що правовідносини щодо набуття подружжям [PERSON] у власність квартири [ADDRESS] виникли до 01.01.2004 року, суд вважає необхідним застосувати до них норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991№ 697-XII «Про власність» (втратив чинність з 20.06.2007р.), Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII. За змістом ст.86, 128 ЦК УРСР 1963 право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За змістом ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 Сімейного кодексу України). Згідно із ч. 1 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003 р. та СК України. Так, згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 16 Закону України "Про власність" ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), майно нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Критеріями, які дозволяють надати статус майну спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" № 16 від 12.06.1998 року, роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конституція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим. зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Верховний Суд України в постанові від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16 дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу. З огляду на зміст вищевказаних норм матеріального права, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана в період подружнього життя [PERSON] і [PERSON] , а отже, з цього слідує, що даний об`єкт нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому кожному з них належить по 1/2 частки квартири [ADDRESS] . При цьому суд не може взяти до уваги твердження представниці відповідача про те, що квартира була придбана в період, коли подружжя вже не мешкало разом, що встановлено судовим рішенням про розірвання шлюбу від 16 вересня 1997, оскільки вказаним рішенням не встановлено такий юридичний факт, вказане твердження міститься в описові частині та викладено зі слів позивача та змісту позовної заяви. Вказаний факт не був предметом судового розгляду, не встановлювався у передбаченому законом порядку. Представниця відповідачки просила застосувати строки позовної давності оскільки з моменту розірвання шлюбу, до подання дійсного позову сплинуло більше 20 років. Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 15 вказаної Постанови, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Така позиція висловлена в постановах ВП ВС від 28.05.2020 в справі №335/7371/17; від 07.04.2020 в справі №336/33/17; від 19.03.2020 в справі №471/497/17. У судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 05.11.1997. таким чином трирічний строк для подання позову сплинув 05.11.2000. Позивач стверджує що дізналась про порушення свого права тільки після смерті [PERSON] , оскільки [PERSON] не визнає її законе право на частку спірної квартири. Суд вказане твердження не може прийняти у якості поважної причини для поновлення строку звернення до суду так само як і визнати зазначену підставі як початок строку з якого позивачка дізналась про порушення свого права. У позовній заяви позивач вказує на те, що вона разом з [PERSON] в період подружнього життя за спільні кошти придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу оформленого на Товарній біржі «Нерухомість Сангай» від 20.01.1997. не спростовано факт обізнаності щодо придбання спірної квартири і в судовому засіданні. Таким чином позивачка достеменно знала про наявність нерухомого майна придбаного під час шлюбу та оформленого на [PERSON] .. Позивачка не довела, що їй не було відомо про вказане майно, набуте чоловіком, і що про наявність такого майна вона дізналась лише після його смерті, тому суд виходить з того, що про набуття вказаного майна у власність під час шлюбу чоловіком дружина дізналась вчасно. Тому, з урахуванням сукупності даних обставин і вимог закону, суд дійшов висновку, що початок перебігу позовної давності у даному випадку слід пов`язувати саме з розірванням шлюбу. Позивачка пов`язує обізнаність про порушення її права зі смертю [PERSON] , тоді як про наявність спільного майна подружжя їй було відомо вже на момент його придбання. Під час розірвання шлюбу позивачка не ставила питання щодо поділу майна подружжя. Не скористалась вона таким правом і впродовж встановлених законодавством трьох років після розірвання шлюбу. З дійсним позовом вона звернулась після спливу більше 20 років після розірвання шлюбу та придбання спірного майна. Судом встановлено, що з позовом позивач звернулася 09.11.2020, в своїй позовній заяві не ставила питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, зазначила поважну на її думку, причину пропуску строку, обставин, які зупиняли або переривали строк позовної давності, передбачених ст. ст. 263, 264 ЦК України, судом також не встановлено, а тому сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи пропуск позивачем строку позовної давності, не надання нею доказів об`єктивної неможливості знати про її порушене право, суд приходить до висновку про відмову в позові. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed