Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 06.10.2005 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Оскільки сімейне життя між ними не склалося, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.03.2018 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано та визначено місце проживання сина [PERSON] з матір`ю [PERSON] . В подальшому рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.03.2018 року з нього стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 31.01.2018 року і досягнення дитиною повноліття. Вказав, що з метою забезпечення належних умов проживання для свого сина [PERSON] ним після розірвання шлюбу було придбано у власність сина квартиру [ADDRESS] . На даний час у вказаній квартирі зареєстрований син [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . Зазначив, що є інвалідом І «А» групи з дитинства по зору та потребує постійного гемодіалізу, тому після військового вторгнення 24.02.2022 росії на територію України він змушений був на деякий час залишити Україну для отримання кваліфікованої медичної допомоги. Також з ним виїхав за кордон і син [PERSON] в зв`язку з військовими діями, які відбуваються в країні, а також для отримання кваліфікованої медичної допомоги, так як є дитиною-інвалідом і отримує державну соціальну допомогу від держави. Відмітив, що починаючи з листопада 2023 року син проживає разом з ним, та перебуває на його повному утриманні. Натомість кошти, які отримує відповідач, вона витрачає на власні потреби. На даний час відповідач добровільно ухиляється перераховувати отримані нею аліменти на його рахунок для утримання сина, а саме на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів тощо. Кошти, які надходять відповідачу в рахунок аліментів використовуються на власні потреби і не перераховуються сину. Тому просить припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку в місяць і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 31.01.2018 року і до досягнення дитиною повноліття, які стягуються на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси; визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 2023 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не скерувала. Представник позивача - адвокат Кравченко І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Зазначила, що на даний час син [PERSON] проживає з батьком та знаходиться на повному його утримані. Представник відповідача - адвокат Луценко Л.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в позові відмовити. Вказала, що відповідачка надала тимчасову згоду на виїзд сина [PERSON] за кордон до Республіки Польща з батьком в період з 21.11.2022 по 21.02.2023 року. Однак по закінченню терміну перебування [PERSON] за кордоном, позивач дитину матері не повернув, на її прохання не реагує. Крім того, починаючи з грудня 2022 року [PERSON] перераховувала [PERSON] кошти в рахунок сплати аліментів на утримання сина. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника позивача, представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] та [PERSON] вказані батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 10.06.2009 року. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14.03.2018 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку в місяць і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 31.01.2018 року і до досягнення повноліття дитини. Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2407, [PERSON] в особі законного представника [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання від 12.11.2018 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12.11.2018 року. В позові позивач зазначив, що на даний час син [PERSON] проживає разом з ним за кордоном та знаходиться на його утриманні. Адвокат відповідачки в судовому засіданні не заперечує того факту, що на даний час [PERSON] проживає разом з батьком за кордоном. Однак вказала, що мати надала згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Так, відповідно до копії заяви державному нотаріусу Третьої черкаської державної нотаріальної контори Олексієнко К.П., зареєстрованої в реєстрі за № 1465, [PERSON] надала згоду на тимчасовий виїзд [PERSON] у супроводі батька [PERSON] за кордон України до Республіки Польща на тимчасове проживання у період з 21 листопада 2022 року по 21 лютого 2023 року у зв`язку з воєнними діями на території України. Крім того, відповідно до наданих адвокатом відповідача платіжних інструкцій вбачається, що [PERSON] 07.12. 2022 року здійснила переказ коштів [PERSON] в сумі 1457,29 грн.; 20.12.2022 року [PERSON] здійснила переказ коштів [PERSON] в сумі - 2110,55 грн.; 12.01.2023 року [PERSON] здійснила переказ коштів [PERSON] в сумі 3520,00 грн.; 07.02.2023 року [PERSON] здійснила переказ коштів [PERSON] в сумі 3567,84 грн.; 15.05.2023 року [PERSON] здійснила переказ коштів [PERSON] в сумі 4271,36 грн. Так, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст.179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до Закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до п.17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З аналізу статей 267 - 271 СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного слідує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Ст. 92 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України, додатково вказує на підстави припинення виплати аліментів. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. У зв`язку із зазначеним, з урахуванням предмета цього спору в частині припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Судом встановлено, що син [PERSON] , на даний час не проживає з матір`ю [PERSON] , на користь якої були стягнуті аліменти на утримання дитини, а проживає зі своїм батьком [PERSON] в Республіці Польща. Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як встановлено судом неповнолітній [PERSON] , проживає з батьком - позивачем по справі та перебуває на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дитини [PERSON] . Припинення стягнення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, враховуючи сплату відповідачкою позивачу коштів, то стягнення аліментів має бути припинено з дня набрання рішенням суду законної сили. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у цілому, доходить висновку, що позовні вимоги позивача щодо припинення стягнення з нього аліментів, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Outcome: approved