Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

В лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову вказував, що 24 листопада 2021 року між позивачем та ТОВ «Везем Шиппінг» укладено попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу ПКП-10398, за умовами якого Товариство та [PERSON] зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) на транспортний засіб, що належить Товариству марка: Ford, модель: Fusion S, рік випуску: 2015, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . На виконання умов попереднього договору 24 листопада 2021 року позивач сплатив на користь відповідача 240 910 грн. 93 коп., в тому числі ПДВ 40 151 грн. 73 коп. Пунктом 1.2 договору передбачено, що сторони зобов`язалися укласти основний договір в строк до 31 травня 2022 року. Однак, станом на день подачі даного позову відповідач умови договору не виконав. Відповідно до пункту 4.1 попереднього договору термін дії договору закінчився. Позивач не отримував від відповідача жодного письмового чи усного повідомлення із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. Зазначає, що оскільки основний договір між сторонами не був укладений, Товариство не повернуло авансовий платіж, сплачений позивачем за умовами попереднього договору, у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, на думку позивача, підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 42 641 грн. 25 коп. та 3% річних у розмірі 6 257 грн. 09 коп. за період з 01 квітня 2022 року по 10 лютого 2023 року. Посилаючись на те, що відповідач безпідставно зберігає у себе сплачені позивачем грошові кошти, позивач просить задовольнити позов та стягнути з ТОВ "Везем Шиппінг" кошти, з врахуванням індексу інфляції в сумі 283 552 грн. 25 коп., 3% річних в сумі 6 257 грн. 09 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2898 грн. 09 коп. Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 17 лютого 2023 року вказану цивільну справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 березня 2022 року дану цивільну справу передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києвавід 17 квітня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. В судове засідання, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, учасники справи не з`явились. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. Частиною ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи слідує, що 24 листопада 2022 року між [PERSON] та ТОВ «Везем Шиппінг» був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-10398. Відповідно до умов договору сторони зобов`язались укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марки Ford, модель: Fusion S, рік випуску: 2015, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] в строк до 31 травня 2022 року. Пунктом 1.3. попереднього договору визначено, що ТОВ «Везем Шиппінг» гарантувало, що на момент укладання основного договору транспортний засіб, визначений у п.1.1. цього договору, буде належати йому та не буде знаходитись під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством. Пунктом 2.1 попереднього договору погоджено, що продаж транспортного засобу вчиняється між сторонами за ціною (вартістю) в розмірі 240 910 грн. 93 коп., в т.ч. ПДВ в сумі 40 151 грн. 82 коп., та сплачується позивачем в безготівковій формі на поточний рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в національній валюті України - гривні. Після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п. 3.1 договору). Пунктом 4.1 попереднього договору визначено, що він вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме із 24 листопада 2021 року, і діє до 31 травня 2022 року або до укладення основного договору. Пунктом 6.3. попереднього договору від 24.11.2022 №ПКП-10398 встановлено, що при виникненні обставин непереборної сили, що перешкоджають виконанню зобов`язань за цим договором однією із сторін, вона зобов`язується сповістити іншу сторону не пізніше 5 календарних днів з моменту виникнення таких обставин. При цьому термін виконання зобов`язання за цим договором переноситься на строк дії таких обставин. Судом встановлено, що на виконання умов попереднього договору позивач сплатив 300 490 грн. 20 коп., що підтверджується рахунком на оплату №10398-ВШ0393 від 24 листопада 2021 року . З матеріалів справи слідує, що на час звернення до суду, основний договір купівлі-продажу транспортного засобу між ТОВ «Везем Шиппінг» та позивачем не укладений, визначений у попередньому договорі транспортний засіб останньою отримано не було. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Так, стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього Кодексу. Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ч.1 ст. 177 ЦК України). Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, чч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК дає підстави дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч.2 ст.11 ЦК. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03.06.2015 у справі №6-100цс15, постанові №367/6344/16ц від 05.12.2018 . Судом встановлено, що оспорювані грошові кошти в сумі 240 910 грн. 93 коп. отримані відповідачем на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу від 24 листопада 2021 року. Таким чином, суд вважає, що ці грошові кошти набуті на підставі попереднього договору купівлі продажу, а тому порушені права позивача в обраний ним спосіб відповідно до ст. 1212 ЦК України захисту не підлягають. Отже договірний характер правовідносин, що існували між сторонами і на підставі яких виникло право вимоги та обов`язок повернення коштів, виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача коштів, сплачених за попереднім договором, відсутні підстави для задоволення вимоги про стягнення з Товариства інфляційних втрат і 3% річних. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed