Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

30.09.2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ПрАТ«Укрпрофоздоровниця») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 119 495 грн та судових витрат. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 15.02.2019 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено рішення про поновлення його на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року. Враховуючи те, що згідно з рішенням суду, а також на підставі його заяви повинен був продовжити роботу з 18.02.2019, але через порушення законодавства відповідачем не зміг цього зробити, вважає, що всі робочі дні за період з 18.02.2019 по 23.09.2019 року кількість яких складає 152, мають бути визнані як вимушений прогул. З врахуванням зазначеного, позивач просить суд стягнути з ПрАТ«Укрпрофоздоровниця» на його користь середній заробіток за вказаний час вимушеного прогулу 119495 грн (152*786,15). 10 січня 2023 року ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін. До суду надійшов відзив представника відповідача ПрАТ«Укрпрофоздоровниця» - адвоката Янчик М.І. у якому відповідач не погоджується з доводами позивача, вважає їх необґрунтованими і просить відмовити у задоволенні позову з огляду на таке. Зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують порушення його прав з боку відповідача. Вказує на те, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2019 року було скасовано Київським апеляційним судом постановою від 16.02.2021 року. Вказана постанова набрала законної сили з дати її прийняття і відомостей про її оскарження позивачем не надано. Таким чином, позивач був законно звільнений відповідачем та відповідно відсутні підстави позову та немає підстав до нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року позов [PERSON] до ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним наказ в.о. Голови Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» від 18 травня 2018 року № 09-к «Про звільнення [PERSON] ». Поновлено [PERSON] на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року. Стягнено з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь [PERSON] 149 368,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 травня 2018 року до 01 лютого 2019 року та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат. Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді начальника адміністративно-господарського управління апарату Правління ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» з 21 травня 2018 року допущено до негайного виконання (а.с. 4-6). Переглянувши рішення суду першої інстанції з урахуванням вказівок Верховного Суду, колегія суддів Київського апеляційного суду постановою від 16 лютого 2021 року апеляційну скаргу ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» задовольнила. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року скасувала та ухвалила нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовила. Постанова набрала законної сили. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За змістом ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд дійшов висновку, що оскільки судами встановлено, що звільнення [PERSON] відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, а ним не доведено існування порушення його права, заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed