Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

10 травня 2022 року [PERSON] пред`явила в Шевченківський районний суд м. Львова позов до Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції України у Львівській області (далі - ГУНП у Львівській області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, в якому просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на її користь 1 000 000 грн. (один мільйон гривень) у відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. В обґрунтування позову покликається на те, що 06 серпня 2014 року слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області в межах кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12014140090002491 від 06 серпня 2014 року, їй було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, яке полягало у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки. В подальшому стосовно неї, [PERSON] , був складений обвинувальний акт та матеріали кримінального провадження були скеровані для розгляду в Шевченківський районний суд м. Львова. Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року, який залишений без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року та постановою Верховного Суду від 23 січня 2020 року, її було визнано невинуватою у вчиненні інкримінованого їй злочину у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. Вищевказаний вирок набрав законної сили 31 травня 2019 року, а тому вона вирішила звернутися до суду із даним позовом, оскільки кримінальне переслідування спричинило заподіяння їй моральної шкоди у вигляді довготривалих душевних переживань, хвилювань, через що в неї погіршився стан здоров`я тощо. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2022 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відповідачам надано строк для подання відзиву та в справі призначено підготовче судове засідання. 09 червня 2022 року представник ГУ НП України у Львівській області Григоришин А.В. подала до суду відзив на позовну заяву, у якому просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити, посилаючись, зокрема, на те, що з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07 листопада 2015 року, ліквідовано структуру і штат органів МВС України. ГУ НП у Львівській області є новоствореною установою, яка почала свою діяльність з 07 листопада 2015 року, а тому зазначена установа не є правонаступником СВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області і не повинна відповідати за зобов`язаннями останнього. Також представник Григоришин А.В. зазначила про відсутність в матеріалах судової справи висновку відповідної експертизи щодо визначення факту та розміру спричиненої позивачу моральної шкоди, а позивач [PERSON] необхідних, належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог суду не подала. Вважає позов [PERSON] безпідставним та в його задоволенні просить відмовити. 16 червня 2022 року представник відповідача - Львівської обласної прокуратури - Слиш Г.С. подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому просить відмовити позивачу в задоволенні її позовних вимог, оскільки такі є безпідставні та необґрунтовані. Зазначила, що позивачем [PERSON] не обґрунтовано факт заподіяння їй моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також не доведено та не надано доказів погіршення її фізичного та психологічного стану, настання якихось інших негативних наслідків, спричинених притягненням до кримінальної відповідальності. Вважає позовні вимоги безпідставними та в їх задоволенні просить відмовити. 17 серпня 2022 року представник відповідача - Державної казначейської служби України - Стегній А. надіслав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому у задоволенні позову просить відмовити, покликаючись на те, що [PERSON] не обгрунтувала і не надала доказів про те, чим підтверджується факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він, при цьому, визначаючи розмір шкоди. Вважає, що Державна казначейська служба України може бути залучена до участі у справі в якості третьої особи, а не в якості відповідача. З огляду на наведені у відзиві доводи, просить у задоволенні позову відмовити та проводити розгляд справи за відсутності представника Державної казначейської служби України. В підготовчому судовому засіданні було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Сірого А.В. про витребування з архіву Шевченківського районного суду м. Львова матеріалів кримінальної справи №466/7075/14-к про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, для огляду в судовому засіданні, в якості доказу, а також про допит позивача [PERSON] в якості свідка. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова суду від 01 серпня 2022 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Львівської обласної прокуратури, ГУ НП у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності було закрито та призначено судовий розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Сірий А.В. позов підтримав, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та долученому до матеріалів справи письмовому поясненні. Представник Львівської обласної прокуратури - прокурор Слиш Г.С. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зіславшись на доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву та в долученому до матеріалів справи письмовому клопотанні/заяві. Представник ГУ НП у Львівській області Григоришин А.В. в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечила з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - адвоката Сірого А.В., представника Львівської обласної прокуратури - прокурора Слиш Г.С., представника ГУ НП у Львівській області Григоришин А.В., показання позивача [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. В ході судового розгляду справи встановлено, що 06 серпня 2014 року слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Лашко М.М. позивачу [PERSON] , яка на той час працювала на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Міністерства юстиції України, було повідомлено про підозру в межах кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за №12014140090002491 від 06 серпня 2014 року. Підставою для повідомлення про підозру слугував висновок органу досудового розслідування, що [PERSON] вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 367 КК України, яке полягало у неналежному виконанні нею, як службовою особою, своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки. Її дії, як зазначалось в повідомленні про підозру, а в подальшому і в обвинувальному акту, виразилися в наступному. [PERSON] , як службовій особі, наділеній повноваженнями щодо офіційного визнання та підтвердження від імені держави фактів виникнення, переходу та припинення прав на нерухоме майно, яка будучи достовірно обізнаною у здійсненні процедури реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, встановленій Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав нерухоме майно та їх обтяжень, будучи ознайомленою із обов`язками державного реєстратора, маючи реальну можливість виконати свої службові обов`язки належним чином, усвідомлюючи факт порушення нею своїх службових обов`язків, передбачаючи і свідомо допускаючи можливість настання негативних наслідків у результаті недбалого відношення до їх виконання, 31 січня 2013 року, отримавши заяву гр. [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, копії паспорта та ідентифікаційний код [PERSON] , технічний паспорт та свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , всупереч вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, не встановила у наданому [PERSON] свідоцтві про право власності на нежитлові приміщення відсутності в графі «за реєстровим номером» реєстраційного номеру та дати реєстрації, у зв`язку з чим не мала повної та достовірної інформації про достовірність правовстановлюючого документу, оформила витяг про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] без перевірки факту видачі правовстановлюючих документів на вказане майно [PERSON] , тобто незаконно провела державну реєстрацію речових прав [PERSON] на приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] яке фактично на праві власності [PERSON] не належало. Таке недбале ставлення до своїх службових обов`язків призвело до безпідставної реєстрації права власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , що спричинило тяжкі наслідки, оскільки у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно були внесені неправдиві відомості, як об`єкт права власності зареєстровано фактично відсутній об`єкт та створено сприятливі умови для вчинення невстановленими особами особливо тяжкого злочину при укладенні договору купівлі - продажу вказаного нежитлового приміщення, в результаті якого [PERSON] та [PERSON] завдано матеріальної шкоди на 800 000 грн. 30 вересня 2014 органом досудового розслідування за аналогічною фабулою було складено і затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12014140090002491 від 06.08.2014, копія якого була вручена [PERSON] . Вказаний обвинувальний акт 06 жовтня 2014 було прокуратурою Шевченківського району м. Львова було скеровано для розгляду по суті за територіальною підсудністю в Шевченківський районний суд м. Львова, де матеріалам кримінального провадження було присвоєно єдиний унікальний номер судової справи: 466/7075/14-к. Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30 березня 2015 року у справі № 466/7075/14-к [PERSON] було визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано у зв`язку із відсутністю у її діях складу даного злочину. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2015 року вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 30 березня 2015 року у справі №466/7075/14-к було скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. За наслідками нового судового розгляду вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року у справі №466/7075/14-к [PERSON] було визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, та виправдано у зв`язку із відсутністю в її діях складу злочину. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року у справі №466/7075/14-к залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення. Постановою Верховного Суду від 23 січня 2020 року у даній справі (провадження № 51-4399км19) вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2018 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 травня 2019 року залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення. Позивач [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні 07 лютого 2023 року в якості свідка, підтвердила викладені у позовній заяві фактичні обставини щодо перебігу досудового розслідування і судового розгляду кримінальної справи щодо неї, а також додатково повідомила, що впродовж усього періоду досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження №12014140090002491 від 06 серпня 2014 року вона відчувала постійний душевний дискомфорт з переживаннями тривоги, життєвої невизначеності і безпорадності, оскільки вона завжди розуміла, що не вчиняла жодного злочину, навпаки лише завдяки її перевірці було викрито факт незаконного заволодіння нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . Про це вона була повідомила своєму керівнику [PERSON] , який написав заяву в правоохоронні органи. Через її тверду позицію, спрямовану на викриття незаконної оборудки з вказаною нерухомістю, їй постійно погрожували невідомі особи. Коли вона приходила в суд, то перед приміщенням суду її очікували невідомі особи, які постійно казали, що вона має заплатити гроші, погрожували, що її неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , може не повернутися додому. Також зазначила, що прокурор Мотрук Н. та інші співробітники міліції неодноразово схиляли її до визнання своєї вини та обіцяли у такому разі припинити кримінальне переслідування щодо неї на підставі застосування акту амністії. Такі дії вона сприймала як спробу тиску на неї з метою спонукання до самооговорення та від цього вона відмовилася. Протягом усього цього часу вона відчувала надмірну, невиправдану за обставин, які складалися на той час, увагу до себе з боку правоохоронних органів. Вона ніколи не ухилялася від участі в проведені слідчих дій чи судових засідань, однак співробітники міліції практично протягом усього часу судового розгляду контролювали її переміщення, її спілкування, чим спричиняли додаткові стресові переживання. Усі ці обставини у сукупності створювали дуже негативне емоційне середовище для неї, вона відчувала безсилля, втратила почуття захищеності, відчувала образу та приниження спричинені необхідністю виправдовуватися та захищатися від надуманих і абсолютно безпідставних звинувачень. Після оголошення щодо неї підозри значно ускладнилися відносини на роботі, а саме у реєстраційній службі Львівського міського управління юстиції, через що вона була вимушена звільнитися з роботи. Також повідомила, що внаслідок тривалої стресової ситуації у неї виникали та накопичувалися негативні психоемоційні переживання, які призвели до загострення хронічних хворіб та у зв`язку з цим вона перенесла дві операції. Внаслідок незаконного кримінального переслідування у неї сформувалась недовіра до державних правоохоронних структур, закріпилося тривожне очікування чергової дискредитації з їх боку та виникло усвідомлення своєї правової незахищеності. Обмеження в пересуванні, які були застосовані щодо неї на час кримінального переслідування, вплинуло і на можливість лікування її дочки - [PERSON] , яка має хронічні захворювання: бронхіальну астму, атопічний дерматит, хронічний тонзиліт, алергічний ринокон`юктивіт та періодично проходила лікування у медичних закладах, в т.ч. в місті Києві. Усі ці події завдали їй значної моральної шкоди, яку вона оцінює в 1 000 000,00 грн. Вважає, що такий розмір грошової компенсації за заподіяну їй моральну шкоду є мінімальним, оскільки фактично неможливо оцінити в грошовому виразі той стрес, психічні переживання і фізичні страждання, яких вона зазнала внаслідок незаконного переслідування з боку правоохоронних органів. З долучених до позовної заяви медичних документів вбачається: що у 2015 році позивач [PERSON] проходила стаціонарне лікування у 1-ій міській клінічній лікарні ім. Князя Лева з приводу хронічного калькульозного холециститу (виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 8644 від 30 жовтня 2015 року); з 03 березня 2017 року по 21 березня 2017 року вона проходила стаціонарне лікування у КМК ЛШМД з приводу сечокамінної хвороби (виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) №6039 від 21 березня 2017 року ); з 05 листопада 2018 року по 13 листопада 2018 року позивач [PERSON] проходила стаціонарне лікування у Військово-медичному центрі Західного Регіону з приводу міжхребцевого остеохондрозу та ін.(виписка №13890 від 13 листопада 2018 року); в січні 2019 році вона повторно зверталася до даного медичного закладу з приводу такої хвороби. Також з медичних документів щодо дочки позивача [PERSON] - [PERSON] вбачається, що у неї діагностовано бронхіальну астму згідно з консультативним висновком Інституту ПАГ АМН України (дитяча поліклініка) від 28 серпня 2014 року, у витягу з історії хвороби №8523 від 07 липня 2015 року даний діагноз було підтверджено. Приписами ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року №12-рп/2001 у справі №1-36/2001 за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» та статті 25 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» (справа про відшкодування шкоди державою) роз`яснено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. У відповідності до п.3 ч.2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а у відповідності до п.9 ч.1 цієї статті способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Приписами ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до положень ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Згідно із приписами ч.ч.1, 2 ст. 1176 цього Кодексу шкода, яка завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, в даний час врегульовано Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» 01 грудня 1994 року №266/94-ВР (далі - Закон №266/94-ВР). Приписами ст. 1 Закону №266/94-ВР передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбаченихзаконами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до п.1 ст. 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку. Згідно з п. 5 ст. 3 Закону №266/94-ВР у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовується також моральна шкода. Відповідно до ст. 4 Закону №266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За змістом ст. 13 Закону №266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами і доповненнями) Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до п.п. 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)). У п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Згідно з п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом ст. 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст. 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (ч.4 ст. 58 ЦПК України). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (п. 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20). Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів а відповідно до п.п.3 п.4 цього Положення - здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Отже на цю юридичну особу Законом покладено обов`язок з обслуговування державного бюджету України, як головного розпорядника усіма належними державі коштами. Таким чином, суд вважає, що залучення до участі в цій справі Львівської обласної прокуратури, ГУ НП у Львівській області та Державної казначейської служби України, як органів державної влади та управління, які на час звернення до суду реалізовують покладені на них Законом функції держави у правовідносинах, які у попередній час склалися в процесі притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності в межах кримінального провадження № 12014140090002491 від 06 серпня 2014 року, є правильним та не суперечить вимогами чинного законодавства. Такі правові позиції викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження №14-298цс18), від 21.11.2018 у справі №146/1091/17 (провадження №14-457цс18) та від 20.03.2019 у справі №161/15362/16-ц (провадження №14-592цс18). Згідно ч.1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до приписів ст. ст. 55, 124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналогічні приписи щодо обов`язку доказування і подання доказів також зазначено в ч.1 ст. 81 цього Кодексу. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом ч.1 ст. 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України, які регулюють достовірність та достатність доказів, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд дійшов до переконання, що у позивача [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів, що здійснюють досудове розслідування і прокуратурою за рахунок Державного бюджету України, оскільки вона протягом 57 місяців і 27 днів зазнавала утиску гарантованих ст.ст. 29, 30, 32 Конституції України прав на особисту свободу та недоторканність, прав на невтручання в особисте життя, протягом вказаного періоду часу переносила стреси з переживаннями, обуренням та розпачем щодо змісту звинувачення, почуттями скривдженої честі та репутації, тривоги за своє майбутнє, була обмежена в можливості пересування, через застосований щодо неї запобіжний захід тощо. Звернувшись до суду з даним позовом, [PERSON] вважає, що виходячи з принципу співмірності, справедливою сатисфакцією є сплата на її користь спричиненої моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. При цьому зазначила, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» мінімальну заробітну плату встановлено в розмірі 6700 грн. Відтак мінімальна сума відшкодування моральної шкоди у даній справі, з огляду на тривалість досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження №12014140090002491 від 06 серпня 2014 року (57 місяців і 27 днів) - становить 388 500 грн., однак вказана сума є тим мінімумом, який гарантується державою у даній ситуації. Визначаючи розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу [PERSON] за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, суд враховує характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнала позивач [PERSON] , можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, та приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути на її користь грошову суму в розмірі 600 000,00 грн., яка на думку суду, відповідатиме вимогам розумності і справедливості та буде достатньою сатисфакцією за заподіяну моральну шкоду. При цьому, суд вважає необгрунтованими і непереконливими доводи представників відповідачів про те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди та не підтверджено самого факту заподіяння моральної шкоди, оскільки вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення і відмовити в задоволенні позову.

Outcome: partial