Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

До Самбірського міськрайонного суду Львівської області 25 квітня 2023 року надійшла позовна заява [PERSON] до Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування позовної вимоги позивачка посилається на те, що [INFO] померла баба позивачки, [PERSON] , яка до дня смерті проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з нею. Після її смерті відкрилася спадщина. [PERSON] 14 травня 1993 року склала заповіт, яким все своє майно на випадок смерті заповіла своїй онуці. Позивачка зазначає, що проживаючи разом із бабою, маючи її заповіт в свою користь, розуміючи, що вона проживала і доглядала за нею до дня смерті і інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно не має, то вважала, що її право на спадкування майна [PERSON] не може бути порушене. Крім того, після смерті баби, в умовах скрутного матеріального становища вона періодично виїжджала на тимчасові роботи за кордон, що утруднювало швидше звернення до нотаріуса. Будучи спадкоємцем майна за заповітом, позивачка звернулася до Самбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де їй було роз`яснено, що нею пропущений шестимісячний термін для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Покликаючись на зазначені обставини [PERSON] просить суд визначити додатковий строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , тривалістю три місяці, що є достатнім для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 квітня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у даній цивільній справі з призначенням справи до розгляду за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 14). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 5 червня 2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 23). У судове засідання позивачка [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, не прибула, представник позивачки адвокат Юоюак О.Б. подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та участі позивачки, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила позов задовольнити (а.с. 17). Відповідач Рудківська міська рада Самбірського району Львівської області подала до суду заяву про те, що визнає позовні вимоги і не заперечує проти ухвалення судом рішення без їхньої участі (а.с. 16). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, [INFO] у віці 81 рік померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 11 квітня 2016 року виконавчим комітетом Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області (а.с. 6). Із довідки Ралівської сільської ради № 392 від 21 лютого 2022 року відомо, що [PERSON] , яка померла [INFO] , до дня смерті проживала по [ADDRESS] разом з онукою [PERSON] . Від її імені в Ралівській сільській раді посвідчувався заповіт від 14 травня 1993 року за № 38. (а.с. 9). Із заповіту, складеного [PERSON] 14 травня 1993 року, посвідченого секретарем виконкому Ралівської сільської ради, зареєстрованого за № 38 вбачається, що вона все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що за законом матиме право і що їй буде належати на день смерті заповіла мені, своїй внучці [PERSON] (а.с. 8). Із свідоцтва про шлюб відомо, що після реєстрації шлюбу 23 травня 2011 року, позивачка змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] . Із Державного акта на право приватної власності на землю, ІІ-ЛВ № 008186, виданого 20 лютого 2002 року, вбачається, що [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки, загальною площею 0,9426 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та особистого селянського господарства. Будучи спадкоємцем майна [PERSON] , позивачка звернувся до державного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Із листа Самбірської державної нотаріальної контори № 638/01-16 від 14 квітня 2023 року відомо, що державний нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальних дій, оскільки позивачкою було пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 5). Причиною того, що [PERSON] пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини стало те, що проживаючи разом із бабою, маючи її заповіт в свою користь, розуміючи, що вона проживала і доглядала за нею до дня смерті і інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно не має, то вважала, що її право на спадкування майна [PERSON] не може бути порушене. Крім того, після смерті баби, в умовах скрутного матеріального становища вона періодично виїжджала на тимчасові роботи за кордон, що утруднювало швидше звернення до нотаріуса. Фактично проживаючи разом із [PERSON] на день смерті, місце проживання [PERSON] було зареєстроване за іншою адресою: [ADDRESS] . Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. 1220, ст. 1222 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , проте, позивачка звернувся до нотаріуса 14 квітня 2023 року, отже з пропуском вказаного строку. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже правила частини третьої 1272 ЦК України, про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними (Постанова ВС від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16). З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Як встановлено судом, позивачка не відмовлялася від спадщини, однак, не реалізувала свій намір вчасно через обставини, які суд вважає поважними, а саме: періодично виїжджала на тимчасові роботи за кордон, що утруднювало швидше звернення до нотаріуса. Спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не відкривалась, що підтверджується листом завідувача Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області № 638/01-16 від 14 квітня 2023 року (а.с. 5). Отже інші спадкоємці відсутні. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. У рішеннях\~Європейського суду\~з прав\~людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Суд враховує, що наслідки пропущення позивачкою строку для прийняття спадщини будуть непропорційними, оскільки позивачка втратить право на спадкування майна, яке залишилося після смерті баби. І спочатку смерть спадкодавця, а потім і втрата спадкового майна будуть для неї занадто надмірним тягарем, і при цьому буде порушено баланс між інтересами держави та фізичної особи. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 1073 грн. 60 коп. (а.с. 4). Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їй понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність (ст. 13 ЦПК України), понесені судові витрати позивачці при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved