Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 1 серпня 1984 року її прийнято в члени колгоспу імені Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області. 29 серпня 1984 року рішенням правління колгоспу її відправлено на навчання до Маслівського радгоспу технікуму, де вона проходила навчання за спеціальністю «Зоотехнія» до 28 березня 1988 року. Колгосп імені Карла Маркса села Потік у 1996 році було реорганізовано в Колективне сільськогосподарське підприємтсво «Потік», а в 2021 році в Сілськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Потік». 27 квітня 1995 року КСП ім. Карла Маркса села Потік видано Державний акт про право колективної власності на землю. Згідно технічної документації з паювання земель КСП ім Карла Маркса по Потіцькій сільській раді середньо кадастровий розмір земельної частки (паю) становить 4,41 в умовних кадастрових гектарах. На час видачі державного акту вона була членом вказаного колгоспу, проте помилково не була включена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що був додатком до державного акту, сертифікат про право на земельну частку (пай) на її ім?я не видавався. Посилаючись на норми частини 1 статті 25 ЗК України, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власнсіть сільськогосподарським підприємствам і організаціям», просила визнати за нею право на земельну частку (пай) середнім розміром 4,41 га в умовних кадастрових гектарах при паюванні сільськогосподарських земель, переданих у колективну власність згідно Державного акта на право колективної власності на землю серії КВ, виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів Миронівського району Київської області 27 квітня 1995 року колективному сільськогосподарському підприємству імені Карла Маркса. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 25 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Аргументи учасників справи В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача суду додатково пояснив, що позивач дізналася про те, що вона не включена до списків осіб, які мають право на видачу сертифіката на земельний пай, з листа Відділу № 4 Управління в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29 листопада 2021 року. 29 квітня 1995 року позивач звільнена з роботи, проте залишилася членом колгоспу, оскільки відсутня інформація про вибуття її з членів колгоспу. Позивач додатково пояснила, що була в декретній відпустці, вийшла працювати, а потім дитина захворіла і 29 квітня 1995 року звільнилася, більше на роботу не виходила. Коли почалося паювання у 1995 році вона знала, що проводиться паювання і люди отримують землю. Багатьом земельні паї не надали, навіть тим, хто був включений до списків. Ці люди в судовому порядку доводили своє право на землю. Вона не знала чи є вона в списках на отримання земельного паю, оскільки не мала доступу до них. Тоді мала малих дітей, господарство, тому і не дізнавалася чи включена вона до списку, думала, що нічого не доб?ється, оскільки паї не надали навіть тим людям, хто постійно працював в колгоспі. Чоловік пай отримав. 11 лютого 2022 року від представника відповідача СТОВ «Потік» надійшла заява про визнання позову. В судове засіданні представник відповідача ТОВ «Потік» не з?явився, до суду від директора СТОВ «Потік» Гресенко О. надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника товариства. 04 грудня 2022 року та 14 червня 2023 року від відповідача Миронівської міської ради Київської області надійшли клопотання про врахування судової практики вирішення земельних спорів та застосування строків позовної давності. Обґрунтовуючи клопотання, представник Миронівської міської ради вказала на судову практику щодо вирішення спорів про набуття особою права на земельну частку (пай). Зокрема вказала, що застосуванню підлягають виснокви Верховного Суду від 23 вересня 2021 року у справі № 563/1407/19, від 29 версеня 2021 року у справі № 181/257/19, від 04 серпня 2021 року у справі № 617/537/19. Звернула увагу, що згідно зі статтями 71, 75, 80 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовоідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред?явлення позову є підставою для ввідмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Вказала, що позивачка знала або могла знати про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП «Потік» у 1995 р Державного акта на право колективної власності на землю. Фактично, право на позов у позивача виникло з дати видачі КСП державного акта на землю, тому, звернувшись до суду у грудні 2021 року, після спливу 26 років, вона пропустила встановлений законодавством, чинним на момент виникнення правовідносин, строк звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав як члена КСП повинна була дізнатися, коли почалося розпаювання земель колишнього колгоспу. Оскільки право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, до правовідносин слід застосовувати ті положення актів цивільного законодавства, які були чинні на момент їх виникнення, а саме ЦК УРСР. Трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобовязаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. У своїй позовній заяві позивач зазначає, що з листа відділу №4 управління в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру в Київській області від 29.11.2021 року №Б- 357/0.954-404/0/452-21 її стало відомо, що під час складання списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) вона не була включено до списку-додатку до Державного акту на право колективної власності на землю, сертифікат на право на земельну частку (пай) її не видавався. Проте, у селі Потік Миронівського району Київської області [PERSON] прописана з 1991 року по теперішній час, тобто, під час розпаювання земель колгоспу вона проживала в даному селі, а відповідно про те що здійснюється розпаювання землі між членами колишнього колгоспу останній мало бути відомо. В тому числі, варто до уваги взяти той факт, що її чоловік [PERSON] був також членом даного колгоспу і земельну частку (пай) під час розпаювання земель отримав у приватну власність. Вказала, що землі із резервного фонду земель Потіцької сільської ради були передані в землі колективної форми власності ТОВ «Потік» та в подальшому були розпайовані згідно додаткового списку членів КСП «Потік» за рішенням Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області від 04 сераня 2000 року № 66-14-ХХІІІ «Про передачу земель із резервного фонду Потіцької сільської ради в землі колективної власності ТОВ «Потік». Відповідно до вищезазначеного рішення резервний земельний фонд був повністю розпайований, тож виділення позивачу земельної частки (паю) можливе лише за рахунок зменшення часток землі кожного із членів колективу КСП, з подальшим внесенням відповідних змін у сертифікати всіх власників та акти на право власності на землю, коригувати розмір цих ділянок в натурі. В судовому засіданні представник відповідача Миронівської міської ради суду пояснила, що позов не визнає, просить відмовити в зв?язку з тим, що в повному обсязі не доведено, що позивач на даний час є членом колгоспу. Також просила застосувати наслідки пропуску строку позовної давності для захисту права. Свідок [PERSON] суду показала, що вона працювала в колгоспі ім. Карла Маркса з 1987 року до 1996 року. З позивачем [PERSON] є односельчанами, працювали разом з нею в колгоспі. Позивач працювала обліковцем до квітня 1995 року. Багато людей не отримали земельні паї. Вкзала, що вона особисто отримала право на пай в судовому порядку. Свідок [PERSON] суду показала, що була колегою позивача в колгоспі ім. Карла Маркса. Була членом колгоспу та працювали в колгоспі з 27 березня 1991 року. З травня 1994 року я працювала з Березовською, яка була обліковцем. [PERSON] працювала до 1995 року, а вона - до 1996 року. Особисто вона була включена до основного списку до державного акту, але паю не отримала, бо до 1996 року була у відпустці по догляду за дитиною. Право на пай теж доводила в судовому порядку. Фактичні обставини справи 1 серпня 1984 року позивача [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) прийнято в члени колгоспу імені Карла Маркса села Потік Миронівського району Київської області. 29 серпня 1984 року рішенням правління колгоспу її відправлено на навчання в Маслівський радгосп технікум, де вона проходила навчання за спеціальністю «Зоотехнія» по 28 березня 1988 року. Вказані обставини підтверджуються даними архівних довідок, виданих Архівним відділом Обухівської районної державної адміністрації Київської області № 05-04/501, № 05-04/502 від 19 жовтня 2021 року (а.с. 15,16), довідки № 422 від 21 версеня 2021 року, виданої Відокремленим структурним підрозділом «Маслівського аграрного коледжу ім. П.Х. Гаркавого Білоцерківського національного аграрного університету» (а.с. 19), трудової книжки колгоспника [NUMBER] (а.с. 127-128). Факт зміни прізвища позивача з [PERSON] на [PERSON] підтверджується паспортними даними позивача (а.с. 8-10), даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 15 квітня 1969 року Хотинською сільською радою Березнівського районного бюро ЗАГС Ровенської області (а.с. 11) та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 7 жовтня 1989 року, виданого Шубівською сільскою радою Кагарлицького району (а.с. 12). Відповідно до даних архівної довідки № 27, виданої 28 жовтня 2021 року Трудовим архівом Миронівської міської ради, колгосп ім. Карла Маркса села Потік реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство «Потік» 31 липня 1996 року, колективне сільськогосподарське підприємство «Потік» реорганізовано у сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Потік» 13 березня 2000 року (а.с. 20). 27 квітня 1995 року КСП ім. Карла Маркса села Потік видано Державний акт про право колективної власності на землю. Згідно технічної документації з паювання земель КСП ім Карла Маркса по Потіцькій сільській раді середньо кадастровий розмір земельної частки (паю) становить 4,41 в умовних кадастрових гектарах. Вказані обставини підтверджуються даними державного акта на право колективної власності на землю серії КВ від 27 квітня 1995 року, виданого КСП ім. Карла Маркса села Потік відповідно до рішення Потіцької сільскої ради народних депутатів № 2-94 від 16 вересня 1994 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 5 (а.с. 22-24) та даними повідомлення сектору № 3 відділу № 6 Управління з надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 13 грудня 2021 року № Б-357/1-0.954-452/0/452-21 (а.с. 14). Рішенням Миронівського районного суду Київської області у справі № 371/1675/16-ц від 09 серпня 2017 року під час розгляду спору щодо визнання права власності на земельну частку (пай) встановлено, що колгосп ім. Карла Маркса, загальними зборами членів якого прийнято рішення про колективну власність на землю та роздержавлення земель господарства, не було реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство ім. Карла Маркса на час видачі органом місцевого самоврядування такому підприємству державного акта на право колективної власності на землю. Державна реєстрація колективного сільськогосподарського підприємства ім. Карла Маркса не мала місця. Поряд з цим, землі, які передано у колективну власність згідно державного акта на право колективної власності на землю серії [NUMBER], виданого Потіцькою сільською радою народних депутатів 27 квітня 1995 року, були розпайовані. Паювання земель було юридичним фактом, що потягло за собою передачу громадянам, які включені до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, який є додатком № 1 до державного акта, земельних часток (паїв). Фактично паювались землі, щодо яких загальними зборами членів колгоспу ім. Карла Маркса та органом місцевого самоврядування прийнято рішення про їх роздержавлення. Паї отримали члени колгоспу ім. Карла Маркса, які внесені до списку, що доданий до державного акта на право колективної власності на землю, за змістом якого він виданий колективному сільськогосподарському підприємству ім. Карла Маркса. Обставини, що встановлені у вказаному рішенні суду у праві № 371/1675/16-ц від 09 серпня 2017 року (а.с. 25-32) підлягають врахуванню з огляду на положення частини 4 статті 82 ЦПК України, оскільки вони встановлені щодо особи, яка бере участь у розгляді справи СТОВ «Потік. На час видачі державного акту позивач [PERSON] була членом КСП ім. Карла Маркса села Потік, проте до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), що був додатком до державного акту, включена не була, сертифікат про право на земельну частку (пай) на її ім?я не видавався. Вказані обставини підтверджуються даними повідомлення СТОВ «Потік» за № 17 від 22 грудня 2021 року (а.с. 21) та архівних довідок № 25 та 26, виданих Миронівською міською радою Обухівського району Київської області 28 жовтня 2021 року про нарахування заробітної плати [PERSON] за період з травня 1994 року до квітня 1995 року (а.с. 17,18). З даних рішення Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області від 04 сераня 2000 року № 66-14-ХХІІІ «Про передачу земель із резервного фонду Потіцької сільської ради в землі колективної власності ТОВ «Потік» вбачається, що землі із резервного фонду земель Потіцької сільської ради були передані в землі колективної форми власності ТОВ «Потік» та в подальшому були розпайовані згідно додаткового списку членів КСП «Потік» (а.с. 119, 120-121, 122). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина друга\~статті 16 ЦК України). Цією ж статтею визначено загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких є визнання судом цього права. Частиною другою\~статті 14 Конституції України\~визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини 1 статті 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Паювання земель колишніх сільськогосподарських підприємств (колгоспів, радгоспів) повинно було здійснюватися після їх реформування у колективні сільськогосподарські підприємства (Указ № 666/94), передачі цим підприємствам земель у колективну власність, видачі державного акта на право колективної власності на землю. Коло осіб, які мають право на земельну частку (пай), встановлено Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ). Статтею 1 цього Указу передбачено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Згідно зі статтею 2 цього Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Статтею 7 Указу президента передбачено створення під час передачі земель у колективну власність резервного фонду, який використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі. Згідно з частиною дев?ятою\~статті 5 ЗК України 1990 року\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою\~статті 6 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 22 ЗК України 1990 року\~(у редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. Частиною другою\~статті 23 ЗК України 1990 року\~(у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Відтак, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до розяснень, наведених в пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»,\~член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай\~\~здійснюється за нормами\~ЦК\~, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на\~\~земельну частку (пай). Невнесення\~\~до зазначеного вище списку особи,\~\~яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості\~\~надати\~\~такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7\~Указу Президента України від 08 серпня 1995\~\~року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку - додатка до державного акта на право колективної власності на землю чи виключено з нього, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому разі особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Судом встановлено, що позивач на момент видачі КСП ім. Карла Маркса села Потік Державного акта про право колективної власності на землю 27 квітня 1995 року була членом КСП, проте не була включена до списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), що був додатком до державного акту, сертифікат про право на земельну частку (пай) на її ім?я не видавався, в зв?язку з чим її право на отримання земельної частки (паю) є порушеним. Разом з тим, відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України 2003 року\~правила цього\~Кодексу\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Статтею 71 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визначено загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~статті 75 ЦК Української РСР, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з нормами\~статті 76 ЦК Української РСР,\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред?явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права. За правилом\~статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, заслухавши учаників процесу, свідків та дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений\~статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності\~ЦК України 2003 року. Вказана обставина є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору і відмови у задоволенні позову. Доводи позивача щодо пред?явлення позову у межах позовної давності\~є необґрунтованими, оскільки розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почалось з 1993 року, є загальновідомим фактом. Позивач могла знати про видачу у 1995 році КСП ім. Карла Маркса державного акта на право колективної власності на землю зі списком громадян, які мали право на земельну частку пай).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Із позовом позивач звернулася лише у грудні 2021 року, через 26 років з моменту виділення земель КСП ім. Карла Маркса. Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61- 40068св18), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61- 36780св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21),\~від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 10 лютого2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21), 06 червня 2023 року у справі № 371/153/22. Суд не приймає визнання позову СТОВ «Потік» з наступних підстав. Статтею 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до татті 14-1\~Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»\~(яка діє з 01 січня 2019 року) встановлено новий порядок використання та розпорядження землями, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, та визначено організацію розподілу земель, що залишилися у колективній власності, яку здійснюють виключно сільські, селищні, міські ради на території якої такі землі розташовані. Відповідно до пункту 21\~Перехідних положень ЗК України\~(в редакції, яка чинна з 01 січня 2019 року) з дня набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні»\~землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного\~Закону\~переходять до комунальної власності. Тобто законодавством оновлено та конкретизовано порядок використання земель зазначеної категорії, та, відповідно, єдиною підставою для виділення таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) після 01 січня 2019 року\~є рішення територіальної громади (в особі відповідної сільської, селищної, міської ради). Пунктами 9, 10 ст. 25 ЗК України передбачено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Визнання права на земельну частку (пай) в землях, які були розпайовані, зачіпає права інших учасників паювання, оскільки відповідно до рішення Потіцької сільської ради Миронівського району Київської області від 04 сераня 2000 року № 66-14-ХХІІІ «Про передачу земель із резервного фонду Потіцької сільської ради в землі колективної власності ТОВ «Потік», резервний земельний фонд був повністю розпайований, тож виділення позивачу земельної частки (паю) можливе лише за рахунок зменшення часток землі кожного із членів колективу КСП. Визнання позову СТОВ «Потік» суперечить закону та порушує права інших осіб, а тому визнання позову зазначеним відповідачем немає правого значення. Висновки за результатами розгляду Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд дійшов наступних висновків. Аналіз статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України вказує на те, що кожна сторона\~сама визначає\~стратегію свого\~захисту,\~зміст своїх\~вимог і\~заперечень,\~а також\~предмет та\~підстави позову,\~тягар доказування\~лежить на\~сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обовязок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Саме позивач мав довести в ході розгляду справи зміст порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, обрунтувати підстави звернення до суду з позовними вимогами саме до заявленного відповідача та обгрунтувати відповідність обраного способу засхисту змісту порушенного права. Суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи передусім із доведеності таких вимог заявником. Згідно правил\~статті 263\~ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права на земельну частку (пай) в зв?язку з застосування наслідків спливу позовної давності. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила, судовий збір, сплачений позивачем поверненню не підлягає.

Outcome: dismissed