Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

І. Стислий виклад обставин справи [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Свій позов мотивує тим, що він з відповідачкою у справі перебував у шлюбі, від якого у них народилося двоє дочок [PERSON] та [PERSON] . У червні 2022 року сторони припинили подружні стосунки через подружню невірність відповідачки. Сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства, відповідачка проживає із співмешканцем. Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 12.12.2022 року шлюб між ними розірвано. До розірвання шлюбу діти проживали разом з позивачем. Після розірвання шлюбу, вважаючи, що зміна місця проживання негативно відобразиться на психологічному стані дітей, між позивачем та відповідачкою було досягнуто компромісного рішення, що діти житимуть з позивачем, а відповідачка буде з ними бачитись та спілкуватись. Але відповідачка не дотримується домовленості, забирає дочок з ліцею до себе без відома позивача і згоди, намагається негативно налаштувати їх проти позивача, щоб діти перейшли жити до неї. Діти не бажають жити з матір`ю через її співмешканця, якого вони не сприймають. Наявний спір про місце проживання дітей, конфліктні ситуації між батьками призводять до емоційного напруження та стресового стану малолітніх дітей, негативно впливають на їх психологічний стан. Такі обставини, коли батьки сперечаються та перетягують дітей кожен до себе, призводять до маніпуляцій, що впливає на якість виконання ним батьківських обов`язків щодо виховання дітей, оскільки втрачається контроль, коли діти тривалий час перебувають з відповідачкою і позивач не може з ними бачитись. Позивач вважає, що так, як малолітні дочки мають постійне місце проживання з ним, то він несе відповідальність за їх життя, здоров`я та розвиток. Тому відповідачка за обставин, що склались через розлучення, не повинна забирати дітей на тривалий час без його відома і в необумовлений час. Наразі спір між сторонами продовжує існувати, і відповідачка не йде на діалог стосовно визначення офіційного місця проживання спільних дітей. Укласти договір з відповідачкою у письмовій формі про спосіб здійснення нею батьківських прав та виконання обов`язків з виховання дітей неможливо через ухиляння відповідачки від добровільного вирішення спору. Позивач вважає, що найкраще відповідатиме інтересам дітей, якщо місце їх постійного проживання буде визначене разом з ним. Він самостійно утримує і надалі може матеріально утримувати дітей на належному рівні, оскільки має достатні доходи. Окрім того, діти звикли до свого помешкання, оскільки проживають в ньому від народження, привикли до середовища, спілкування з дідусем та бабусею, які допомагають йому в побуті та догляді і вихованні онуків. Позивач належно виконує батьківські обов`язки, піклується про здоров`я дітей, про їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідачка не надає коштів чи іншої матеріальної допомоги на утримання дітей, вона не забезпечена житлом, оскільки проживає із співмешканцем в орендованій однокімнатній квартирі і не може створити належних умов для проживання з нею дітей. Позивач вважає, що з врахуванням того, що зміна місця проживання негативно відобразиться на психологічному стані дітей, його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, створення ним комфортних матеріально-побутових умов для проживання дітей з ним, наявність в нього стабільних доходів, краще відповідатиме інтересам дітей, якщо визначити місце їх постійного проживання з батьком. У зв`язку з цим, позивач змушений звернутися до суду та просить позов задовольнити та визначити місце проживання дітей з ним. ІІ. Позиція учасників справи Позивач у судовому засідання підтримав позов з мотивів, викладених у позовній заяві, позов просив задовольнити та визначити місце проживання дітей разом з ним. Пояснив, що діти на даний час проживають разом з ним, він повністю займається їхнім вихованням та піклуванням, матеріально забезпечує їх, слідкує за їхнім здоров`ям та розвитком. Матір дітей з ними бачиться, однак часто не узгоджує з ним дати та тривалість таких побачень, що приводить до конфліктних ситуацій. З березня місяця 2023 року відповідачка перестала заперечувати, щоб діти проживали з ним, однак, укласти договір та мирно врегулювати спір не бажала. Зважаючи на мінливу думку відповідачки, позивач вважає, що дане питання слід вирішити рішенням суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю та просила такий задовольнити. Зазначила, що на момент звернення з позовом до суду був наявний спір між позивачем та відповідачкою з приводу місця проживання дітей. Разом з тим відповідачка відповідно до ст. 49 ЦПК України має право визнати позов, яким така скористалася. Відповідачка судове засідання не з`явилася, 14.06.2023 року через канцелярію суду подала заяву про визнання позову та прохання розгляд справи здійснити без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. У матеріалах справи міститься заява начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради Думич І.О. про здійснення розгляду справи без участі представника. У вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітніх дітей покладається на розсуд суду. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді від 20.04.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, а також доручено Нововолинській міській раді, як органу опіки та піклування надати суду до 15.05.2023 року письмовий висновок щодо розв`язання спору. Ухвалою суду від 16.05.2023 року у прийнятті визнання позову відповідачкою [PERSON] у даній справі відмовлено, оскільки суд дійшов висновку, що в даному конкретному випадку без детального з`ясування і дослідження усіх обставин справи, задоволення позовних вимог на стадії підготовчого провадження суперечить закону, може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів інших осіб (не відповідача, однак, можливо, дітей). Вказаною ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті, задоволено клопотання начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради Думич І. та продовжено строк Нововолинській міській раді, як органу опіки та піклування для надання суду письмового висновку щодо розв`язання спору до 15 червня 2023 року. Явку позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] визнано обов`язковою для надання особистих пояснень по суті справи. Також постановлено викликати у наступне судове засідання свідків згідно з клопотанням позивача. ІV. Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 12.12.2022 року. Дане рішення набрало законної сили 12.01.2023 року (а.с.6-7). У шлюбі у них народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 14.08.2009 року, а.с.4) та [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 28.08.2012 року, а.с.5). Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивач та відповідач по справі проживають окремо і, як слідує з довідки № 19-13/227 вді 06.04.2023 року про склад зареєстрованих у житловому будинку [ADDRESS] осіб станом на 01.04.2023 року зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). [PERSON] , [INFO] навчається у 8-А класі Нововолинського наукового ліцею Волинської обласної ради (а.с.9), а [PERSON] , [INFO] є ученицею 5-Б класу Нововолинського ліцею № 3 Нововолинської міської ради Волинської області (а.с.10). Житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] на праві приватної власності належить матері позивача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження позивача [PERSON] серії [NUMBER] виданого 03.10.1987 року (а.с.23) та Свідоцтвом про право власності від 25.10.2010 року і витягом про державну реєстрацію прав КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» № 28668752 від 13.01.2011 року (а.с.15 та зворот). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] , такий побудовано у 1990 році та складається з двох коридорів, гардеробної, чотирьох кімнат, їдальні, топочної, кухні, санвузла та двох кладових; мансарда будинку житлова та складається з коридору та двох кімнат. Будинок обладнаний електрикою та газифікований (а.с.16-22). Із довідки № 139 КНП «Нововолинська ЦМЛ» від 03.04.2023 року слідує, що [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря-нарколога не перебуває, із довідки № 128 від 05.04.2023 року вбачається, що [PERSON] на диспансерному обліку з приводу психічних захворювань не стоїть і за медичною допомогою не звертався (а.с.12-23). Виробничою характеристикою стверджується, що [PERSON] за період роботи на ДП «Шахта № 9 «Нововолинська» з 21.01.2010 року по даний час зарекомендував себе з позитивної сторони, до поставленої роботи відноситься відповідально, сумлінно та наполегливо виконує свої обов`язки, порушень трудової і виробничої дисципліни не допускає, зауважень і скарг зі сторони колективу не надходило, з товаришами підтримує дружні стосунки (а.с.14). Довідкою про доходи стверджується, що загальна сума доходу заступника начальника дільниці ВТБ [PERSON] за період з вересня 2022 року по січень 2023 року становить 75 605 (сімдесят п`ять тисяч шістсот п`ять) гривень 88 коп. (а.с.11). Із висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області № 264 від 08.06.2023 року слідує, що розглянувши матеріали про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , з`ясовано, що їх батьками є [PERSON] та [PERSON] , які з 06.02.2009 перебували зареєстрованому шлюбі, однак, шлюб між якими розірвано відповідно до рішення Іваничівського районного суду від 12.12.2022 року. Місце проживання малолітніх [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстроване за місцем проживання батька, [PERSON] ; за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад зареєстрованих у житловому будинку осіб від 06.04.2023 № 19-13/227. Відповідно до акта обстеження умов проживання від 17.05.2023 року, за даною адресою створені усі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. [PERSON] не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, має постійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, про що свідчать відповідні довідки. Малолітня [PERSON] є ученицею 8-А класу Нововолинського наукового ліцею. Згідно з інформацією з даного закладу від 19.05.2023 № 244, з дитиною за участі психолога була проведена бесіда, для з`ясування думки щодо визначення її місця проживання. Після спілкування з [PERSON] , з`ясувалося, що на даний час вона проживає з батьком, хоча також підтримує спілкування і з мамою. З розмови було зрозуміло, що [PERSON] більш прихильна до батька, отримує від нього більше підтримки, уваги та любові. З мамою таких стосунків немає. Малолітня [PERSON] , [INFO]. є ученицею 5-Б класу Нововолинського ліцею № 3. Згідно інформації з даного закладу від 19.05.2023 № 143/01-18, практичним психологом закладу було проведено діагностичне обстеження [PERSON] за методикою «Малюнок сім`ї», результати якого свідчать, що дитина себе комфортно почуває з батьком (мати присутня на 5 малюнку, але осторонь). Також психологом проведено бесіду з ученицею. З`ясовано, що дівчинка після розлучення батьків з червня місяця 2022 року проживає з батьком. За цей період в [PERSON] з батьком склалися теплі, довірливі відносини, наповнені любов`ю та взаєморозумінням. Вона і надалі хоче проживати з батьком. Вихідні дівчинка проводить з матір`ю, яка проживає окремо. Скласти акт обстеження умов проживання матері за її зареєстрованою адресою: [ADDRESS] не вдалося, оскільки у телефонному режимі матір, [PERSON] , повідомила про те, що вона не заперечує, щоб діти проживали з батьком і тому немає необхідності обстежувати її умови проживання. Згідно інформації з Нововолинського міського центру соціальних служб від 23.05.2023 № 242/02-10 обоє батьків здатні виконувати обов`язки щодо виховання дітей та догляду за ними. Питання щодо визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 25.05.2023 року за участі обох батьків [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , висловила добровільну згоду на проживання її дочок [PERSON] та [PERSON] , разом із батьком [PERSON] та не заперечує проти цього. Після ознайомлення з матеріалами справи та обговорення даного питання, враховуючи добровільну згоду на проживання її доньок [PERSON] та [PERSON] , разом з батьком [PERSON] , та не заперечує проти цього, що свідчить про відсутність спору між батьками у даному питанні, члени комісії з питань захисту прав дитини прийшли до спільної згоди про те, що визначати місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є недоцільним, оскільки за взаємною згодою їх батьків, діти проживають разом із батьком. Таким чином, взявши до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини від 25.05.2023 року виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки і піклування вважає за недоцільне визначати місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.63-64). [PERSON] проживає окремо від відповідача та дітей за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.27). Відповідачка позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти визначення місця проживання дітей з батьком - позивачем по справі [PERSON] (а.с.34). Із показів допитаного в судовому засіданні як свідка [PERSON] , який є знайомим позивача та відповідачки, встановлено, що сім`я [PERSON] проживала у будинку на сусідній вулиці. Після розлучення сторони не проживають разом, відповідачка мешкає в місті Нововолинськ. З літа - початку осені минулого року свідок відповідачку в селі не бачив. Діти з літа минулого року проживають з батьком в с. Тишковичі. До розлучення [PERSON] він постійно бачив, як мати відвозила дітей до школи, а після розлучення - батько. Одного разу він чув, як позивач по телефону сварився з відповідачкою з приводу того, що вона забрала зі школи дітей і не привела додому ночувати. V. Застосоване законодавство Згідно з частинами 2, 8 та 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Конвенція ООН про права дитини 1989 року, яка ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне -в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини 1 статті 18 та частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин 2 та 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не можна бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Законодавство України не містить жодних норм, які б наділили будь-якого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин 1 та 2 статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із ними буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування та судом. Системний аналіз наведених норм дозволяє зробити висновок, що суд визначає з ким із батьками буде проживати малолітня дитина. У контексті частини першої статті 161 СК України убачається, що під час вирішення спору про місце проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистісна прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші особливості, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За Пунктом 36 Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року (пояснювальна записка) у всіх справах, пов`язаних з дітьми, першочергова увага повинна надаватися найкращим інтересам дитини. Оцінка ситуації має бути зроблена точно. Ці керівні принципи сприяють розвитку міждисциплінарних методів оцінки кращих інтересів дитини, визнаючи, що це є складним процесом. Ця оцінка стає ще складнішою, якщо ці інтереси повинні бути збалансовані з інтересами інших зацікавлених сторін, таких як інші діти, батьки. Це має бути зроблено професійно, в кожному конкретному випадку на індивідуальній основі. Відповідно до Пункту 37 найкращі інтереси дитини завжди повинні розглядатися в поєднанні з іншими правами дітей, наприклад, правом бути почутою, правом на захист від насильства, правом не бути розлученою з батьками. Комплексний підхід має бути правилом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), §90, Ignaccolo-Zenide, §94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, §102). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору. Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Забезпечення найкращих інтересів дитини виступає пріоритетним принципом і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) про визнання незаконним вивезення дитини, визначення місця її проживання, відібрання дитини та відшкодування моральної шкоди. За правилами статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними і достатніми. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Про допустимість доказів зазначено у статті 78 ЦПК України, згідно вимог якої, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу. Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Своїми процесуальними правами сторони під час розгляду вищевказаної цивільної справи розпорядились на власний розсуд. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В рішенні ЄСПЛ «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003р. §36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, - суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень. Також в рішенні «Гірвісаарі проти Фінляндії" (№ 49684/99, 27.09.2001р. §30) ЄСПЛ вказує: «ще одне призначення належно обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам спору, що вони були почуті; також, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; лише за умови винесення обґрунтованого рішення забезпечується публічний контроль за здійсненням правосуддя». VI. Висновки суду З метою детального з`ясування і дослідження усіх обставин справи для дотримання найкращих інтересів малолітніх дітей сторін, на стадії підготовчого розгляду справи судом було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачкою [PERSON] . Так, із показів допитано у судовому засіданні як свідка [PERSON] судом встановлено, що на момент звернення [PERSON] з позовом до суду, між позивачем та відповідачкою дійсно існував спір про визначення місця проживання дітей. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У зв`язку з такими обставинами, суд критично ставиться до висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області № 264 від 08.06.2023 року в частині недоцільності визначати місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідачка [PERSON] скористалася наданим їй процесуальним правом, та під час судового розгляду справи подала заяву про визнання позову. Після детального встановлення фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що визнання позову [PERSON] не суперечать інтересам інших осіб, в тому числі інтересам малолітніх дітей сторін. Відтак, суд приймає визнання позову відповідачкою [PERSON] у справі. Отже, вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема беручи до уваги вік дітей, особисту прихильність дітей до батька та бажання з ним проживати, фактичне проживання дітей з батьком за місцем його реєстрації, матеріальний і житловий стан сторін, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи те, що позивач є рідним батьком дітей [PERSON] та [PERSON] , такий є працездатним, має стабільний дохід, мешкає в належних для проживання та виховання дітей умовах, відповідально ставиться до виконання своїх обов`язків, наполягає на реалізації свого права доглядати, утримувати та піклуватись дітьми, має можливість та бажання займатись їх вихованням, обставин, які б перешкоджали визначенню місця проживання дітей разом з батьком та передачі їх на виховання та утримання батьку не встановлено, суд з урахуванням висновку органу опіки і піклування в частині щодо особистої прихильності та бажання дітей проживати саме разом з батьком - позивачем, переслідуючи принцип найкращого забезпечення інтересів дітей, дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з батьком - позивачем [PERSON] . Визначення на теперішній час місця проживання малолітніх дітей з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дітей, сприятиме повноцінному їх вихованню та розвитку у звичному для них середовищі. Аналогічний підхід до вирішення спору між батьками про місце проживання дитини запроваджено і Верховним Судом при розгляді справи №756/13187/17 (постанова від 30 березня 2021 року). Таким чином, визначаючи місце проживання малолітніх дітей з батьком, позивачем по справі, суд не позбавляє матері, відповідачки по справі, права та можливості особистого спілкування з дітьми. У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Заразом слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як підсумок, суд вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком є обґрунтованими та підлягають до задоволення. VIІ. Розподіл судових витрат Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України та враховуючи клопотання позивача, судові витрати слід залишити за [PERSON] . На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved