Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач 29.12.2021 звернулася до Харківського районного суду Харківської області із позовом до відповідача про відібрання дітей у батька без позбавлення батьківських прав, мотивуючи тим, що 22.12.2022 близько о 15-00 год. до служби у справах дітей Південної міської ради надійшла інформація, що в будинку за адресою [ADDRESS] , де фактично мешкає гр. [PERSON] , знаходиться хвора малолітня дитина, гр. [PERSON] перебуває в нетверезому стані. В результаті виходу 22.12.2022 за вказаною адресою - місцем мешкання гр. [PERSON] інформація підтвердилася, останній перебував в стані алкогольного сп`яніння, а вдома знаходився син - [PERSON] , [INFO] , у якого в той час виявилась висока температура, вологий кашель, нежить, в зв`язку з чим 22.12.2022 було складено акт проведення оцінки рівня безпеки дитини ( копія акту додається ) та викликана швидка медична допомога. Після огляду лікарем амбулаторії загальної практики сімейної медицини м. Південне дитина була доставлена до КНП ХОР «Обласна дитяча інфекційна клінічна лікарня» з діагнозом назофаріногобронхіт ( довідка додається ). Відповідно до акту та пояснень відповідача було встановлено, що в будинку відсутнє електропостачання ( відключено за борги ), водопостачання в домі також відсутнє - мається колонка на дворі, опалення твердопаливне, але запасів дров не має. Відповідно до пояснень відповідача, наданих співробітникам поліції, відповідач ніде не працює, сім`я існує лише на кошти співмешканки, яка має інвалідність. За результатами виходу службою у справах дітей Південної міської ради було видано наказ № 30-СЖО від 22.12.2021 «Про взяття неповнолітнього - [PERSON] , [INFO] , на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах». За клопотанням служби у справах дітей Південної міської ради виконавчим комітетом Південної міської ради було прийнято рішення № 217 від 22.12.2021 «Про негайне відібрання дитини» в зв`язку з існуванням загрози життю і здоров`ю дитини. Передача дитини іншим особам не розглядалася оскільки мати дитини - гр. [PERSON] померла [INFO] , на момент звернення до суду про існування інших близьких родичів, які мають належні умови проживання та матеріальне становище, службі у справах дітей Південної міської ради не відомо, але з цього питання вживаються відповідні дії. За результатами виходу та проведення оцінки рівня безпеки дитини працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 184 КУпАП. Так, ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи гр. [PERSON] зареєстрований за адресою : [ADDRESS] , але фактично відповідач мешкає за адресою [ADDRESS] , в зв`язку з чим позов подається до Харківського районного суду Харківської області Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ст. 155 цього ж Кодексу здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він : не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї ( особи ) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін. ), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 150 СК України, передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 50 рішенні Європейського суду з прав людини «Савіни проти України», Європейським судом наголошено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків, захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Відповідно до п. 6 ч. З ст. 175 ЦПК України повідомляє, що Південною міською радою не вживалися заходи досудового врегулювання спору. Відповідно до п.7.4.3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що вжиття заходів забезпечення доказів до подання позовної заяви не здійснювалось. Відповідно до п.8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України повідомляє, що у позивача перебувають оригінали документів, копії яких додано до заяви, окрім свідоцтва про народження дитини. Оригінал свідоцтва про народження дитини знаходяться у відповідача. Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. Прохав : Відібрати у гр. [PERSON] без позбавлення батьківських прав малолітної дитини - [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] та передати дитину для вирішення питання про її влаштування органу опіки та піклування Південної міської ради. Ухвалою судді Харківського райсуду Харківської області від 18.02.2022 відкрито провадження у даній справі ( а. с. 30 ). На підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати судоми правосуддя під час воєнного стану, відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 № 2/0/9-22 змінено підсудність Харківського районного суду Харківської області на Полтавський районний суд Полтавської області. Ухвалою судді Полтавського райсуду Полтавської області від 03.11.2022 справу прийнято до свого провадження ( а. с. 33 ). Сторони у справі в засідання повторно не з`явилися, хоча заздалегідь повідомлялися належним чином про день та час розгляду справи, про що маються докази в матеріалах справи у вигляді відомостей щодо доставки електронних повідомлень. Представник позивача та представник третьої особи надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, де не заперечував щодо розгляду справи в заочному порядку. Відповідачем не надано відзиву на позову, в судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином шляхом повідомлення та подачі оголошення на сайті суду про дату, час та місце судового засідання, про що маються докази в матеріалах справи, що згідно вимог чинного законодавства є належним повідомленням. Від нього не надійшло станом на 19.06.2023 року заяви про відкладення розгляду справи та представник позивача згоден на заочний розгляд справи. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Південної міської ради Харківського району Харківської області надав суду висновок про доцільність відібрання малолітньої дитини від батька без позбавлення батьківських прав ( а. с. 37 ). Тому, суд за згоди представника позивача, вважає за можливе розгляд справи по суті по наявним матеріалам справи у відсутності належно повідомлених сторін в заочному порядку згідно ст. 223, 280-281 ЦПК України. Судом встановлено всі обставини, на які послався в позові позивач і вони підтверджуються матеріалами справи на а. с. 5 - 21. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позовні вимоги провідібрання дітей у батька без позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню відповідно до ст. 8, 12 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150, 152, 155, 164, 170, СК України,так як батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи - гр. [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично відповідач мешкає за адресою : [ADDRESS] , в зв`язку з чим позов подано до Харківського районного суду Харківської області Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ст. 155 цього ж Кодексу здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він : не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п. 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї ( особи ) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін. ), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 150 СК України, передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. 50 рішенні Європейського суду з прав людини «Савіни проти України», Європейським судом наголошено, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків, захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Судовий збір підлягає стягненню на користь Держави із відповідача на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved