Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування позову зазначила, що з відповідачем по справі перебуває у шлюбі із 12 серпня 2001 року. В шлюбі в них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Спільне подружнє життя не склалось через відсутність взаєморозуміння, поступово відносини між ними погіршились, що призвело до втрати почуття любові та взаємоповаги. На даний час вони фактично припинили шлюбні відносини, ведення спільного господарства та сумісного проживання. Вважає подальше спільне життя неможливе, збереження шлюбу недоцільним. Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, вона змушена повністю нести тягар щодо їх утримання. Відповідач добровільно допомоги на утримання сина не надає, хоча має таку можливість, фізично здоровий чоловік, інших осіб на утриманні немає. На даний час старший син є повнолітнім та продовжує навчання. Зважаючи на наведене, позивач змушена звернутися до суду з вимогою до відповідача про стягнення аліментів на утримання дітей: в розмірі 1/4 частина від усіх доходів відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] та в розмірі 1/4 частина від усіх доходів відповідача на утримання сина [PERSON] на період його навчання. Ухвалою суду від 17 травня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, вирішено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, відповідно до поданої заяви позивач просить розгляд справи провести без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно поданої до суду заяви, просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги про розірвання шлюбу визнає, щодо стягнення аліментів на утримання дітей, то просить визначити розмір аліментів відповідно до чинного законодавства. На підставі ст.247 ч.2 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно зі ст.206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі і у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був зареєстрованим відділом реєстрації актів громадянського стану Радивилівського районного управління юстиції Рівненської області, актовий запис №37. (а.с.7). В шлюбі в них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , в свідоцтвах про народження яких, сторони вказані батьками. (а.с.11, 12) Судом встановлено, що сторони припинили сімейні і подружні стосунки та не бажають їх поновлення. Суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушує, передбачене ст.56 Сімейного кодексу України, право дружини та чоловіка на особисту свободу. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно з ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення аліментів на утримання дітей, то суд виходить з наступного. У ст. 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Такий обов`язок є особистим та рівним як щодо матері, так і батька дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно з ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджується у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. У відповідності до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи викладене вище, суд вбачає наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви в суд до досягнення дитиною повноліття. Щодо стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. Обов`язковою умовою стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини є навчання, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. [PERSON] є студентом 1 курсу навчально-наукового інституту деревообробних та комп`ютерних технологій і дизайну Національного лісотехнічного університету України, термін навчання з 15.09.2022 року по 30.06.2026 року. (а.с.13) Згідно ст.199 СК України, якщо повнолітня дочка (син) продовжує навчання і у зв`язку із цим, потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ч.2 ст. 200 СК України). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину)». Відомостей про доходи [PERSON] станом на час розгляду справи сторонами не надано, проте відповідач частково визнав позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина в розмірі, визначеному чинним законодавством. На підставі наведеного, враховуючи, що [PERSON] досягнув повноліття, однак продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги на навчання, беручи до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості і той факт, що утримання дитини є законодавчим обов`язком батьків, а також ту обставину, що відповідач позовні вимоги визнає частково та погоджується на сплату аліментів мінімальному розмірі, встановленим законодавством, позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. За таких обставин з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що стягнення аліментів у вказаному розмірі буде достатнім для забезпечення дітям належних умов для фізичного, духовного та культурного розвитку, а також відповідатиме чинному законодавству, не порушуючи також інтересів та становища, як відповідача так і позивача Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. [PERSON] позов про стягнення аліментів на утримання дітей поданий до суду 16.05.2023 року, то відповідно аліменти на їх утримання необхідно стягувати із вказаної дати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір понесений останнім за пред`явлення позову у розмірі 1073,60 грн. Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову до суду про стягнення аліментів, судовий збір в розмірі 1073,60 гривень підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial