Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , за участю третіх осіб: Галицької районної адміністрації м. Львова як органу опіки та піклування, [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування квартирою. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачка [PERSON] , яка є її внучкою, та відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є її правнуками разом з нею зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 1 від 13.01.2023 р. [PERSON] є основним співвласником (7/8 часток) квартири за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягами з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Позивачка стверджує, що відповідачі понад 10 років не проживають за даною адресою, що підтверджується актами про не проживання за місцем реєстрації від 03.02.2022 р., від 17.02.2020 р . та від 15.02.2019 р. Стверджує, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виїхали за межі території України більше 10 років тому та назад не поверталися. Інформації щодо теперішнього місця проживання відповідачів у позивачки відсутня, засобів зв`язку з ними також немає. Відтак, [PERSON] стверджує, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] , де вони зареєстровані, квартирою не цікавиться, їхніх речей у квартирі не має, покинули помешкання добровільно. Не проживаючи за даною адресою, відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в квартирі не має. Позивачка зазначає, що жодних перешкод у проживанні відповідачів за вказаною адресою нею не чинилося. Також, зазначає, що реєстрація відповідачів в квартирі створює їй перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачів проводить вона, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не може. Крім того, єдиним джерелом доходу [PERSON] є пенсія, якої категорично не вистачає навіть на продукти першої необхідності, не говорячи про витрати на оплату комунальних послуг. З підстав наведених у позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.02.2023 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачці строк для усунення недоліків. 09.03.2023 року представницею позивачки усунено недоліки зазначені в ухвалі суду від 16.02.2023 року. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 13.03.2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження. 29.03.2023 року представниця третьої особи ГРА ЛМР подала до суду письмові пояснення. 30.03.2023 року третя особа [PERSON] подала до суд письмові пояснення. 04.04.2023 року представниця відповідачки [PERSON] - адвокат Гринюк О.М. подала до суду відзив на позовну заяву. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.05.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні мотивам наведеним у позовній заяві, просить задовольнити позов повністю. Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, надала суду пояснення аналогічні зазначени у мотивах позовної заяви, просить позов задовольнити. Додатково зазначила, що відповідачі не проживають у зазначеній квартирі більше 10 років. Також зазначила, що відповідно до відповідей наданих на адвокатські запити, вбачається, що в медичній інформаційній системі КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» відсутні декларації про вибір відповідачами лікаря, який надає первинну медичну допомогу, за амбулаторною медичною допомогою у період з 04.01.2022 року по 25.05.2023 року не звертались. Крім того, відповідачка [PERSON] має у власності 1/2 будинку [ADDRESS] . Відповідачі, їх представники та законний представник [PERSON] у судове засідання не прибули, хоча повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Однак представниця відповідачки [PERSON] - адвокат Гринюк О.М. подала до суду відзив на позовну заяву з якого вбачається, що позовні вимоги заперечує, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки твердження позивакми є такими , що не відповідають дійсності. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом (спадкова справа № 232/2015 п. запис № 6-364), право на 1/4 частину від 1/2 спірної квартири належить [PERSON] . На підтвердження наведеного [PERSON] надала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності датований 23.12.2021 р. в якому вказано номер запису 45872842 згідно з яким право власності на 1/8 частину квартири в [ADDRESS] належить [PERSON] . На правах співвласника квартири [ADDRESS] , [PERSON] не заперечує проти реєстрації місця проживання її доньки [PERSON] та її внуків [PERSON] та [PERSON] у даній квартирі. Щодо наведених у позовній заяві аргументів про перешкоди, які створює реєстрація відповідачів у користуванні позивачкою житловою площею, а саме у сплаті комунальних платежів, адвокат зазначає, що такі твердження [PERSON] не відповідають дійсності, оскільки відсутня заборгованість по оплаті комунальних платежів за квартиру [ADDRESS] . Щодо перешкод, які начебто створює реєстрація відповідачів для можливості оформлення субсидії на сплату комунальних послуг, то такі доводи також не відповідають дійсності, оскільки позивачка не намагалась скористатись таким правом, про що свідчить відсутність відмови про надання фінансової допомоги відповідними органами соцзахисту. Також, представниця відповідачки стверджує, що позивачка створювала перешкоди у користуванні відповідачами квартирою, оскільки здавала таку в оренду, змінила дверні замки та відмовилась надати комплект запасних ключів співвласниці квартири [PERSON] та відповідачам. Отримувала одноосібно орендну плату в повному обсязі, тому сплачувати комунальні послуги мала можливість. Окрім цього, [PERSON] не зверталась за фінансовою допомогою до своєї доньки [PERSON] або до [PERSON] , хоча їй регулярно пропонували фінансову допомогу, але позивачка відмовлялась від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. Заслухавши пояснення позивачки та її представниці, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (частка 3/8) та [PERSON] (частка 1/8), що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №315333208 від 16.11.2022 року /а. с. 10/. З довідки наданої ОСББ «Тарнавського 106» №1 від 13.01.2023 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] / а. с. 12/. Відповідно до акту від 15.02.2019 року складеного комісією майстрів ЛКП «Снопківське» та сусідів будинку [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , із слів сусідів не проживали і не проживають у квартирі [ADDRESS] /а. с. 14/. Згідно з актом від 17.02.2020 року складеним комісією Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тарнавського 106» встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані, однак не проживають: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , спільного господарства не ведуть /а. с. 13/. Відповідно до акту від 03.02.2022 року складеного комісією Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Тарнавського 106» засвідчено, що більше 5-ти років за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, але фактично не проживають та спільного господарства не ведуть [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] /а. с. 15/. З відповіді Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» від 25.05.2023 року №260205-вих-63522 вбачається, що відповідно до медичної інформаційної системи у [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відсутні декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу в КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги». За амбулаторною медичною допомогою у КНП «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» в період з 04.01.2022 року по 25.05.2023 не звертались. Окрім цього, в судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є сусідом [PERSON] , показав суду, що відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою проживає тільки позивачка. Свідок [PERSON] , який є сусідом позивачки, показав суду, що відповідачі ніколи не проживали за адресою: [ADDRESS] та не мають там речей. За даною адресою проживає сама [PERSON] з котом. Конфліктів між позивачкою та відповідачами не було. Свідок [PERSON] , який є сусідом [PERSON] , показав суду, що відповідачі не проживають за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою проживає тільки позивачка та сама оплачує комунальні послуги. Речей відповідачів у квартирі немає. Конфліктів між позивачкою та відповідачами не було. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. За ст.7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідачка [PERSON] , яка є внучкою позивачки, та відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є її правнуками зареєстровані у спірній квартирі та набули право користуванням чужим майном. Однак судом встановлено, спільно з власниками квартири відповідачі не проживають, спільним побутом з ними не пов`язані. Договору щодо оренду спірного житла між сторонами не укладалося. Тобто відповідачі перешкоджають позивачу у здійсненні своїх прав користування та розпорядження власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. В п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 198 5року №2«Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважних причин, які б могли бути підставою для продовження строку, передбаченого ст. 71 ЖК України, збереження за відповідачами спірного жилого приміщення судом не встановлено. При цьому, суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2ст.29 ЦК України). Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина - [PERSON] - немає права обирати самостійного місця проживання, місцем його проживання є місце проживання одного з батьків. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня [PERSON] у спірній квартирі не проживає, а проживає з матрію [PERSON] , яка має у приватній власності частку у будинку у м. Болехові Івано-Франківської області, що підтверджується поданими у справі доказами. Залишення неповнолітньої дитини зареєстрованою в спірній квартирі суперечить ст.9 Конвенції про права дитини таст.160 СК України. Відповідно до ст. 1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно з ч. 2 ст.18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Положеннями ч. 1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд приймає до уваги показання свідків, оскільки такі перебувають у взаємному зв`язку з іншими доказами. Суд не приймає до уваги заперечення [PERSON] та [PERSON] , оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами. У приватній власності [PERSON] перебуває частка у будинку у м. Болехові Івано-Франківської області. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачі добровільно залишили приміщення хоча перешкод у користуванні житлом їм не чинилось, не проживають у ньому більше 6-ти місяців без поважних причин, не цікавляться житлом, не оплачують та не утримують його, не зберігають майна та речей, втратили з ним зв`язок, тому позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved