Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

Рух справи 24.08.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 17.08.2022, за підписом ректора Академії мистецтв - Романчишина В.Г. (діє на підставі статуту), в якій позивач просить суд стягнути з відповідачки на користь Академії мистецтв 14 479,31 грн в тому числі: 10 000,00 грн - заборгованість з внесення плати за надання освітніх послуг, 1 823,24 - інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання (за період з 17.01.2022 по 17.08.2022), 175,07 - три проценти річних від простроченої суми за вказаний період прострочення, а також 2 481,00 грн судового збору. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 30.08.2022. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Така відповідь на запит надійшла до суду 13.09.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19.09.2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову В позовній заяві вказується, що 25.08.2020, між Академією мистецтв та [PERSON] було укладено договір № 27/20 про надання платної освітньої послуги, відповідно до якого позивач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів відповідача надати платну освітню послугу, а остання зобов`язалася вчасно вносити плату за освітню послугу, яка надається здобувачу закладом в розмірах та в порядку, що встановлені таким Договором. Як зазначає позивач, зарахування відповідачки на 1 курс денної форми навчання до Академії мистецтв було здійснено на підставі наказу № 69-Кст від 31.07.2020 «Про зарахування на навчання». Також, позивач звертає увагу на те, що положеннями п.п. 5-9 Договору встановлено, що загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 80 000,00 грн, з розрахунку 10 000,00 грн за навчальний семестр та 20 000,00 за рік. Оплату за навчання замовник здійснює у безготівковій формі на реєстраційний рахунок позивача до початку навчального семестру. Зауважує, що навчальний семестр в закладі вищої освіти починається 01.09.2021 (перший семестр у 2021-2022) та 17.01.2022 (другий семестр у 2021-2022) згідно наказу № 91 від 16.08.2021, тобто оплата за другий семестр другого курсу мала бути здійснена відповідачем до 16.01.2022. Вказує, що позивач свої обов`язки виконав, освітні послуги, передбачені договором, надав в повному обсязі, в той час, як відповідачка взятих на себе обов`язків зі сплати 10 000,00 грн за 2 семестр 2 курсу не виконала. Позивач звертає увагу, що відповідачці було направлено лист-попередження № 167 від 04.07.2022 про наявність заборгованості за навчання за 2 семестр 2 курсу у розмірі 10 000,00 грн та порушення умов договору № 27/20 від 25.08.2020, укладеного між Академією мистецтв та [PERSON] , який згідно повідомлення про вручення поштового відправлення був отриманий адресатом 11.07.2022. Також, в позові зазначається, що в подальшому, наказом № 41-Кст від 29.06.2022, відповідачку було відраховано зі складу студентів за невиконання вимог навчального плану та порушення умов договору. Щодо правової позиції відповідача Відповідач своїм правом подання відзиву не скористався. Копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви із доданими до неї матеріалами отримав 05.06.2023 (а.с. 36). Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмету спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Разом з тим, суд враховує, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне: 25.08.2020 між фаховим коледжем (структурний підрозділ) комунального закладу вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв імені Павла Чубинського» та [PERSON] укладено договір про надання платної освітньої послуги закладом фахової передвищої освіти № 27/20, положеннями п. 1 якого передбачено, що предметом договору є фінансові зобов`язання замовника щодо оплати освітньої послуги, яка надається здобувачу ( [PERSON] ) закладом (а.с. 6-7). Згідно з наказом від 31.07.2020 № 69-Кст комунального закладу вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв імені Павла Чубинського», на підставі Правил прийому до комунального закладу вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв імені Павла Чубинського» у 2020 році та рішення приймальної комісії від 31.07.2020, протоколу № 17, зараховано з 01.09.2020, студентами 1 курсу денної форми здобуття освіти за спеціальностями за кошти фізичних та/або юридичних осіб згідно з додатком (а.с. 8). З п. 3 додатку до наказу від 31.07.2020 вбачається, що [PERSON] було зараховано на навчання до комунального закладу вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв імені Павла Чубинського» (а.с. 9). 16.08.2021 комунальним закладом вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв імені Павла Чубинського» видано наказ № 91 «Про затвердження графіку навчального процесу та двозмінного режиму роботи на 2021-2022», яким було затверджено, зокрема, графік навчального процесу на 2021-2022 н.р, відповідно до додатку № 2 за освітньо-професійним ступенем «Фаховий молодший бакалавр» (а.с. 10). Додатком № 2 до наказу № 91 від 16.08.2021 затверджено наступний графік навчальних занять для 2 курсу, зокрема (а.с. 11): - навчальні заняття 1 семестру: 01.09.2021-18.12.2021 - зимова сесія: 20.12.2021-31.12.2021; - зимові канікули 01.01.2022-15.01.2022; - навчальні заняття 2 семестру 17.01.2022-01.06.2022; - літня сесія: 02.06.2022-16.06.2022; - літні канікули: 01.07.2022- 31.08.2022. Наказом комунального закладу вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв імені Павла Чубинського» № 41-Кст від 29.06.2022 [PERSON] , студентку 2 курсу денної форми навчання спеціальності «Хореографія» освітньо-професійної програми «Народна хореографія» за освітньо-професійним рівнем «Фаховий молодший бакалавр» за кошти фізичних та юридичних осіб відраховано зі складу студентів 27.06.2022 за невиконання вимог навчального плану та за порушення умов контракту (а.с. 14). З долученої інформації щодо обсягів простроченої дебіторської заборгованості вбачається, що за несплату коштів за навчання студента [PERSON] наявна дебіторська заборгованість на суму 10 000,00 грн; дата виникнення: 07.02.2022 (а.с. 15). Також до позовної заяви долучено: копію попередження від 04.07.2022 на ім`я [PERSON] та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення і фіскального чека про сплату послуг АТ «Укрпошта» (а.с.12-13), зведену таблицю індексів інфляції за 2021-2022 (а.с. 16). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності. Її замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтями 626, 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що договір, на підставі якого виник спір у даній справі, у встановленому законом порядку оспорювався чи визнавався недійсним. Положеннями п.п. 5, 6, Договору про надання платної освітньої послуги закладом фахової передвищої освіти № 27/20 від 25.08.2020, укладеного між фаховим коледжем (структурний підрозділ) комунального закладу вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв імені Павла Чубинського» та [PERSON] , передбачено, що загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 80 000,00 грн. Вартість освітньої послуги за навчання роками становить: -2020-2021 навчальний рік - 20 000,00 грн; -2021-2022 навчальний рік - 20 000,00 грн; -2022-2023 навчальний рік - 20 000,00 грн; -2023-2024 навчальний рік - 20 000,00 грн. Відповідно до п.п. 7, 8, 9, 15 Договору про надання платної освітньої послуги закладом фахової передвищої освіти № 27/20 від 25.08.2020, вартість освітньої послуги за один семестр становить 10 000,00 грн. Замовник вносить плату за освітню послугу одноразово, по семестрах або за рік в національній валюті України до початку навчального семестру. Замовник здійснює оплату у безготівковій формі на реєстраційний рахунок. При заборгованості по оплаті за семестр, заклад має право відрахувати здобувача за невиконання умов договору. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про вищу освіту» особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані: - дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти; - виконувати вимоги з охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії, протипожежної безпеки, передбачені відповідними правилами та інструкціями; - виконувати вимоги освітньої (наукової) програми (індивідуального навчального плану (за наявності), дотримуючись академічної доброчесності, та досягати визначених для відповідного рівня вищої освіти результатів навчання. Позивач стверджує, що оплату вартості освітньої послуги, наданої у 2 семестрі 2 курсу відповідачка не здійснила й тим самим порушила положення чинного законодавства та свої зобов`язання за Договором, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 10 000,00 грн. Водночас, суд звертає увагу на те, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд бере до уваги правові висновки, наведені в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168 св 21) за змістом яких:«доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі». Положеннями пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою) встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Як вбачається зі змісту п. 9 Договору, сторони обумовили порядок розрахунків в безготівковій формі. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. Інформація щодо обсягів простроченої дебіторської заборгованості за несплату коштів за навчання студента [PERSON] на суму 10 000,00 грн; дата виникнення: 07.02.2022, не містить відомостей про господарські операції, а тому за своїм правовим характером не є первинним документом бухгалтерського обліку в розумінні ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та не є допустимим доказом на підтвердження наявності відповідної заборгованості. Надана позивачем інформація щодо обсягів простроченої дебіторської сама по собі не є безспірним доказом існування визначеної позивачем заборгованості та її розміру. При цьому, відсутність відзиву на позов із запереченнями відповідача не звільняє позивача від доведення певних обставин як то передбачено ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Пунктом 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, суд повинен врахувати як вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заборгованості за спірним договором та розмір такої заборгованості. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення позову. Отже, з огляду на те, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження порушення боржником своїх зобов`язань та їх розміру, вимоги про стягнення заборгованості з відповідача задоволенню не підлягають. При цьому, суд враховує, що як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.22.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed