Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

Приватне комунально-побутове підприємство «Теплокомунсервіс» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Позов обґрунтовує тим, що позивач надавав послуги з централізованого опалення будинку за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і квартирі [ADDRESS] , в якій проживає відповідач. Починаючи з грудня місяця 2016 року Позивачем, відповідно до тарифів на послуги з централізованого опалення для населення, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1101 від 09.06.2016 р. та тарифів, які затверджені рішеннями Виконавчого комітету Бучанської міської ради №510 від 15.08.2017 р., № 661 від 18.12.2018р., та рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради № 801 від 19.10.21р., нараховувалась плата Боржнику за надані послуги з централізованого опалення, яку Відповідач повинен був сплачувати, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.05 р. «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та укладеного Договору з Відповідачем, не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим. Нарахування здійснювалися за фактично спожиту теплову енергію, кількість якої визначено загальнобудинковим тепловим лічильником. Позивачем зобов`язання визначені Договором, щодо надання послуги з централізованого опалення виконані належним чином та у повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання не виконав, за надані послуги систематично не розраховувався і станом на 01 грудня 2021 року заборгував, відповідно до розрахунку суми боргу - 26 261 (двадцять шість тисяч двісті шістдесят одна) гривня 23 копійки (за період з 01 грудня 2016 року по 31 жовтня 2021 року), індекс інфляції - 4 923 ( чотири тисячі дев`ятсот двадцять три) гривні 48 копійок та 3 проценти річних - 1 983 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят три) гривні 92 копійки. Загальна сума боргу складає 33 168 (тридцять три тисячі сто шістдесят вісім) гривень 63 копійки. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 липня 2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В судове засідання відповідач не з`явився, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі шляхом розміщенням оголошення на сайті «Судова влада України», відзиву відповідачем до суду подано не було. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із до ч.1 та ч. 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово. Згідно зі ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до положень ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Судом встановлено, що Приватне комунально-побутове підприємство «Теплокомунсервіс» надавало послуги з централізованого опалення будинку за адресою: [ADDRESS] , в тому числі і квартирі [ADDRESS] , проте позивачем не надано доказів, які б підтверджували право власності на квартиру, а також не надано доказів користування квартирою відповідачем, [PERSON] . Статтею 162 Житлового кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Зокрема, позивач просить стягнути заборгованість за період з 01.12.2016 по 31.10.2021 р., а відповідно до відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 04.12.2015 року. Згідно із ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. За п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач має право власності або користування квартирою,за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. ст..81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5. ст..81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням наведеного та вимог закону, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed