Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Гудима Т.В. звернулася засобами поштового зв`язку з указаним позовом, отриманим судом 18.05.2023 та просить розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 08.11.2014 Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1092, від якого народився син [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що через протилежні погляди на шлюб та сім`ю, що поступово погіршувало сімейного життя, з 2015 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, стали проживати окремо, спільного господарства не ведуть. На час звернення з позовною заявою шлюб носить формальний характер та його збереження стало суперечити інтересам позивача та її сина, який проживає разом із матір`ю, перебуває на її повному утриманні. Спір про визначення місця проживання дітей та майновий спір між сторонами відсутній. Ухвалою від 19.05.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Правом на участь у судовому засіданні сторони не скористались. Представником позивача [PERSON] надано заяву про розгляд справи за її та позивача відсутності, наполягала на задоволенні позову у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач подав заяву, у якій позовні вимоги визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу. Відзив на позовну заяву не подавав. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін з урахуванням поданих ними заяв. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між [PERSON] та [PERSON] , 08.11.2014 укладено шлюб, який зареєстровано Центрально-Міським\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~реєстраційної служби\~Криворізького міського\~управління юстиції\~у Дніпропетровській\~області,\~актовий запис\~№ 1092 (а.с.12). Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.13) [PERSON] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Судовим розглядом встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинено з 2015 року через протилежні погляди на шлюб та сім`ю, що поступово погіршувало сімейного життя та призвело до припинення шлюбних відносин. Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Стаття 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 п.п. «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2019 у справі №605/434/18, яку кореспондує п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи до уваги те, що сторони шлюбні відносини не підтримують, збереження їх сім`ї на майбутнє неможливо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, вказуючи, що збереження шлюбу суперечить її інтересам, а відповідач позовні вимоги визнав та проти розірвання шлюбу не заперечує, при цьому, це не суперечить закону та не порушує права інших осіб, суд приходить до висновку, що шлюб зареєстрований між сторонами підлягає розірванню. Позивач при укладенні шлюбу змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до вимог ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач не висловила бажання про відновлення свого дошлюбного прізвища « [PERSON] », суд вважає за необхідне, після розірвання шлюбу між сторонами, залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення містить ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач визнав позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого нею при поданні позову, що складає 536,80 грн. Беручи до уваги задоволення позовних вимог, повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача решту судових витрат, понесених нею при подачі позову, що складає 536,80 грн (а.с.15).

Outcome: approved