Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позиції сторін\~та\~учасників\~справ,\~заяви,\~клопотання,\~ інші процесуальні дії у справі. Адвокат Петришак Марія Ярославівна, яка діє в інтересах [PERSON] , звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У прохальній частині позовної заяви, представник просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики у розмірі 24000 грн.; відсотки за користування грошовими коштами (3% річних) у сумі 633 грн. 21 коп. та інфляційні збитки 3814 грн. 29 коп., а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. Обґрунтовуючи\~заявлені\~вимоги, адвокат Петришак Марія Ярославівна вказує, що між [PERSON] та [PERSON] 27 лютого 2022 року було укладено договір позики у формі боргової розписки. Відповідно до згаданого договору, відповідач отримав у борг від позивача грошову позику у розмірі 24000 грн. зі строком повернення не пізніше 01 травня 2022 року. Свої зобов`язання за укладеною угодою [PERSON] виконав повністю, передавши у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 24000 грн., проте, останній у встановлений договором строк не повернув отримані кошти, внаслідок чого утворилася заборгованість у зазначеному розмірі. Також, сторона позивача стверджує, що окрім суми боргу з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню відсотки за користування грошовими коштами (3% річних) у сумі 633 грн. 21 коп. та інфляційні збитки 3814 грн. 29 коп., нараховані у період з 01.05.2022 по 17.03.2023, оскільки боржник прострочив виконання зобов`язання, а стягнення вказаних сум є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.03.2023 року, позовну заяву [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Петришак Марія Ярославівна, до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики залишено без руху. 20.04.2023 року, у зв`язку з усуненням недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до\~ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями, а також довідками про доставку електронного листа на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи. Згідно з наявною у матеріалах справи заявою, представник позивача просить проводити розгляд справи за її та позивача відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема у відповідності до ст. 128 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Правом на подачу відзиву на позов та подачу заяви про розгляд справи за його відсутності не скористався. Відповідно до ч.2 ст. 223\~ЦПК\~України,\~суд відкладає розгляд справи в судовому\~засіданні в\~межах встановленого\~цим Кодексом\~строку з\~таких підстав: 1)\~неявка\~в\~судове засідання\~учасника\~справи,\~щодо\~якого\~відсутні відомості\~про\~вручення\~йому повідомлення\~про\~дату,\~час\~і\~місце судового\~засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати усі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також того, що відповідач неодноразово не з`являвся у судове засідання, суд вважає, що наявних у справі матеріалів\~достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. При цьому, суд враховує положення Закону України «Про правовий режим воєнного стану», які покладають на суд обов`язок продовжувати здійснювати правосуддя в умовах введення воєнного стану, за наявності такої можливості та встановлюють те, що повноваження\~судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. При цьому, скорочення чи прискорення будь-яких форм\~судочинства прямо забороняється Законом. Отже, оскільки поважність причин неявки відповідача судом не встановлена, зокрема не підтверджена належними та допустимими доказами, як і не встановлена неможливість відповідача забезпечити участь уповноваженого представника в судовому засіданні, відповідачу надавалася можливість реалізувати своє право на викладення відповідних аргументів у відзиві, подачу інших доказів, окрім наявних у матеріалах справи, протягом часу судового провадження, з врахуванням тривалості провадження у справі, з метою забезпечення розумних строків провадження у справі, суд вважає, що розгляд справи у відсутності відповідача є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~ Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Частинами 1 та 3\~статті 13 ЦПК\~України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2\~ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та доводи сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наведених нижче доводів та мотивів. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27 лютого 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Виникнення договірних зобов`язань між позивачем та відповідачем підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою про отримання в борг грошових коштів. Даним документом, який боржником було видано кредитору за договором позики, є підтвердженням як його укладення, так і умов договору, а також засвідченням отримання від кредитора певної грошової суми. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.ч.1,2 ст. 1047 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно тексту розписки: «Я [PERSON] , [INFO] , паспорт № [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] , завіряю, що отримав у борг 24 тисячі гривень від [PERSON] і зобов`язуюсь їх повернути до 1 травня 2022 року. Дану розписку написано власноруч та без будь-якого психологічного та фізичного впливу». Також, на підтвердження одержання відповідачем коштів за договором позики, [PERSON] долучено до матеріалів справи квитанцію про перерахунок грошових коштів від 03.07.2021 № 1РР3-5Х05-С163-Х7НА. Зі змісту статті 1049 ЦК України вбачається, що за договором позики саме на позичальника покладається обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Так, у постанові від 11.06.2021 року, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі\~№ 753/11670/17, провадження №61-21701св19, зроблено правовий висновок про те, що за своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). Таким чином, у процесі розгляду справи, знайшов підтвердження факт отримання [PERSON] грошових коштів у позику від [PERSON] . За даних обставин, суд дійшов висновку, що відповідач отримав грошові кошти від позивача в розмірі 24000 грн. у позику, оскільки встановлено, що між сторонами у справі укладений договір позики. Отже, судом встановлено, що позивач виконав свої договірні зобов`язання за договором позики шляхом надання відповідачу коштів. Однак, відповідач у свою чергу порушив умови договору позики, а саме не повернув позивачу кошти до 1 травня 2022 року. За таких обставин, оскільки відповідач на день подання позову до суду зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на користь позивача суму грошових коштів за договором позики від 27.02.2022 року у розмірі 24000 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами (3% річних) у сумі 633 грн. 21 коп. та інфляційні збитки 3814 грн. 29 коп., слід зазначити наступне. Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048\~цього Кодексу. За змістом\~статті 625\~ЦК України,\~боржник не\~звільняється від\~відповідальності за\~неможливість виконання\~ним грошового\~зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У той же час, з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24.02.2022\~року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який згодом був продовжений відповідними Указами. Отже, вимоги позивача про застосування\~ст.625 ЦК України\~заявлені за період, який стосується періоду дії в країні воєнного стану, оскільки встановлено, що нарахування відсотки за користування грошовими коштами (3% річних) у сумі 633 грн. 21 коп. та інфляційні збитки 3814 грн. 29 коп., згідно\~ст.625 ЦК України\~здійснюється після закінчення строку дії Договору, а строк дії такого закінчився 01.05.2022, тобто вже під час дії воєнного стану. За таких обставин, з огляду на наведені вище норми закону, до [PERSON] не повинні застосовуватись положення\~статті 625 ЦК України, а у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~Таким чином, судові витрати суд присуджує позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі (24000/28447,50)х1073,60= 905 грн. 75 коп.

Outcome: partial