Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

У жовтні 2022 року Будинкоуправління №1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України (далі по тексту - позивач, Будинкоуправління №1) звернулось до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту - відповідачі), в якому позивач просить суд: - стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Будинкоуправління №1 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України заборгованість у розмірі 38 279,48 грн, з яких: борг за послугу з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 25 218,73 грн, інфляційна складова боргу в розмірі 10 471,86 грн, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2 588,89 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що на підставі наказу Міністерства оборони України №695 позивачу з 01 квітня 2017 року передано на баланс житловий будинок [ADDRESS] . Позивач вказує, що з моменту прийняття будинку на свій баланс, він належним чином виконує перед його мешканцями свої обов`язки по наданню послуг з утримання будинку та прибудинкової території. Відповідачі є співвласниками квартири №93 у зазначеному вище будинку, тому на них покладається обов`язок щодо оплати витрат з утримання будинку та прибудинкової території, який останні не виконують, у зв`язку з чим за період з 01 травня 2019 року по 01 жовтня 2022 року виникла заборгованість у розмірі 25 218,73 грн, на яку позивачем у тому числі нараховані інфляційні витрати у розмірі 10 471,86 грн та 3% річних у розмірі 2 588,89 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 жовтня 2022 року для розгляду цивільної справи №760/15005/22 визначено суддю Солом`янського районного суду міста Києва Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року відкрито провадження у справи, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження у справі, позовну заяву з доданими до неї документами відповідачам направлено рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти 0311331865635, 0311331865821, 0311331865830 та 0311331932790) на адресу їх зареєстрованого місця проживання, проте, відповідно до довідки відділення поштового зв`язку копія ухвали суду разом з доданими до неї документами, не вручені та повернуті на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачами відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступного. Судом встановлено, що позивач є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та на підставі наказу Міністра оборони від 16 грудня 2016 року № 695. Згідно Положення Будинкоуправління № 1, затвердженого наказом начальника Київського КЕУ від 31 березня 2017 року № 56, Будинкоуправління № 1 є державною госпрозрахунковою установою Міністерства оборони України, заснованою на державній власності та створеною на підставі директиви МО України від 31 липня 1998 року, призначене для утримання нерухомого майна, яке перебуває в його віданні, на балансі або обслуговуванні на підставі відповідних договорів, в належному технічному та санітарному стані, забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання житлових будинків, гуртожитків, забезпечення благоустрою, а також створення нормальних житлово-побутових умов для проживання. Будинкоуправління № 1 є самостійним господарюючим суб`єктом, від свого імені надає житлово-комунальні послуги по будинках, які знаходяться на обслуговуванні. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідками про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 28 жовтня 2022 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуженнч об`єктів нерухомого майна № 306262126 від 01 серпня 2022 року за відповідачами право власності на вказану вище квартиру не зареєстровано. Водночас, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, вказана квартира була надані відповідачу [PERSON] на підставі ордеру на жиле приміщення №01590 серія Б від 24 вересня 1993 року. В подальшому, розпорядженням органу приватизації №694 прохання [PERSON] про передачу квартири [ADDRESS] задоволено та квартира передана в приватну сумісну часткову власність. Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що відповідачі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, відповідно, користуються житлово- комунальними послугами, у тому числі, послугами з утримання будинку та прибудинкової території. Так, судом встановлено, що Будинкоуправління № 1 належним чином виконує свої обов`язки по наданню житлово-комунальних послуг мешканцям будинку за адресою: [ADDRESS] , у тому числі відповідачам, проте, останні систематично не виконують свій обов`язок щодо їх оплати. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідачів зі сплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 травня 2019 року по 01жовтня 2022 року становить 25 218,73 грн. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно частини 2 статті 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Частиною 2 статті 642 ЦК України визначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (сплатила суму коштів), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Наведене свідчить про виникнення між сторонами цивільних прав і обов`язків, підтверджується діями сторін: позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг до приміщення відповідачів, а останні отримують та користуються даними послугами та відповідно зобов`язані здійснювати оплату наданих житлово-комунальних послуг. На підставі статей 66,67 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII врегульовані відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання комунальних послуг, і фізичною особою, яка отримує послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Так, відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові від 10 грудня 2018 року у справі № 638/11034/15-ц Верховним Судом викладено правовий висновок про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, враховуючи, що відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] , вони є споживачами послуг, які надає позивач за вказаною адресою. Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що відповідачі споживають послуги з утримання будинку та прибудинкової території, надані позивачем, проте, за період з 01 травня 2019 року по 01 жовтня 2022 року не оплачують їх З урахуванням вищевикладеного та наданих доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в цій частині та, відповідно, про наявність правових підстав для їх задоволення. Водночас, окрім повернення боргу по внесках, позивач просив суд стягнути з відповідача три проценти річних й інфляційні втрати та надав відповідні розрахунки, згідно з яким нарахував три проценти річних й інфляційні втрати за період прострочення з 01 травня 2019 року по 01 жовтня 2022 року. Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, за положеннями статті 526 ЦК України. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Суд зазначає, що приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15). Відтак, розраховані позивачем та перевірені судом суми нарахувань інфляційних втрат та 3% річних підлягають стягненню, Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористався, тому доводи позивача відповідачем не спростовано. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що в позові позивачем вказано попередній (орієнтовний) розрахунок понесених ним витрат, а тому суд роз`яснює позивачу його право на звернення до суду з заявою про розподіл судових витрат, зокрема, щодо стягнення на його користь витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у порядку та строки, визначені ЦПК України після ухвалення рішення суду по суті в цій справі. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача, підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 481, 00 грн по 620,25 грн з кожного з відповідачів.

Outcome: approved