Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

08.05.2023 року до суду звернулась позивачка, [PERSON] , з позовом про розірвання шлюбу до відповідача [PERSON] 08.05.2023 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09.05.2023 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 13.06.2023 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. У судовому засіданні 13.06.2023 року оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 25 липня 1992 року Верхньодніпровським районним відділом запису актів громадянського стану Дніпропетровської області, актовий запис № 77. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 25 липня 1992 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований Верхньодніпровським районним відділом запису актів громадянського стану Дніпропетровської області, актовий запис № 77. Неповнолітніх дітей від шлюбу вони не мають. Подружні стосунки між ними розлагодились, зникло взаємопорозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. На час подання позовної заяви вони спільно не проживають, шлюбні відносини і ведення спільного господарства між ними фактично припинено, їхня сім`я фактично розпалась і подальше перебування у шлюбі буде суперечити їх інтересам, що й стало причиною звернення до суду. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснила, що відповідач п`ять років проживає за межами України, там має інші стосунки. Близько року вони не спілкуються взагалі. Строк для примирення просила не надавати. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши\~зміст позовних\~вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 25 липня 1992 року позивач уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований Верхньодніпровським районним відділом запису актів громадянського стану Дніпропетровської області, актовий запис № 77, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Неповнолітніх дітей сторони від шлюбу не мають. Судом встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини і ведення спільного господарства кілька років тому, відповідачем не надано будь-яких заперечень та доказів на спростування даного факту, тому даний факт суд вважає встановленим. Причиною розпаду сімейних відносин стало відсутність між сторонами, взаємопорозуміння, взаємоповаги, взаємодопомоги. Втрата почуття любові один до одного та роздільне проживання. Зазначені обставини, на думку суду створюють неможливі умови для подальшого спільного проживання сторін та збереження шлюбних стосунків. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, - чоловіки та жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознаками раси, національності або релігії одружуватись і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання шлюбу. Позивач настоює на розірванні шлюбу. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що припинення шлюбних відносин між сторонами має стійкий характер і шлюбні відносини та спільне проживання позивачка не бажає відновлювати, а причини, які спонукали позивача на розірвання шлюбу є обґрунтованими, подальше проживання сторін та їх примирення стало не можливим. Крім того проживання відповідача з іншою жінкою, тобто фактичне створення іншої сім`ї та перебування у шлюбі з позивачкою суперечить моральним засадам суспільства. На підставі чого суд вважає, за недоцільне надавати сторонам строк для примирення, а шлюб між сторонами потрібно розірвати так як подальше перебування сторін у шлюбі на думку суду суперечитиме їхнім інтересам. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України - Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України - Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин і ведення спільного господарства протягом тривалого періоду часу. Позивач настоює на розірванні шлюбу. Виходячи із принципу добровільності (вільної згоди чоловіка і жінки) шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше перебування сторін у шлюбі буде мати наслідком примушення позивача до шлюбних відносин, та втратить одну з основних його підстав добровільність. За даних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. Дане рішення приймається судом у відповідності із способом захисту обраним позивачем та передбаченим нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 113 СК України - особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу суд, виходячи із позиції позивачки, вважає за можливе відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду після набрання ним законної сили надсилається органу державної реєстрації актів цивільного стану громадян для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та враховуючи вину обох сторін у розірвання шлюбу, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивачки 536 грн. 80 коп., на відшкодування понесених судових витрат по сплаті судового збору. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в іншій частині в сумі 536 грн., 80 коп. покласти на позивача. На основі ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved