Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У лютому 2023 року позивач звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014 року позовні вимоги [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості було задоволено, стягнуто із відповідача [PERSON] на користь позивача суму боргу у розмірі 12\~050,00грн. Зазначене рішення 22.12.2014 року набрало законної сили. У зв`язку із невиконанням відповідачем рішення суду, позивач звернулася із заявою до органу ДВС з метою примусового виконання вказаного рішення суду. Постановою державного виконавця від 09.02.2015 року було відкрито виконавче провадження № 46585750. 11.11.2019 року у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення суду державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Позивач зазначає, що тривалий час, а саме за період з 23.12.2014 року по 10.06.2019 року зазначене рішення суду відповідачем не виконувалось, а всі стягнення за виконавчим провадженням робилися у примусовому порядку з пенсії боржника. Таким чином, на думку позивача, зволікання відповідача з виконання судового рішення, яке набрало законної сили, призвело до знецінення грошових коштів, стягнутих за судовим рішенням, а отже позивач вправі вимагати від відповідача сплатити не тільки суми боргового зобов`язання, а і встановленого індексу інфляції та 3% річних. Позивачем зроблено розрахунок інфляційних збитків та 3% річних за період невиконання рішення суду, тобто з 23.12.2014 року по 10.06.2019 року, відповідно до якого інфляційні збитки складають 7 063,52 грн., а 3% річних 874,02 грн. Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та просити стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача інфляційні збитки за період з 23.12.2014 року по 12.06.2019 року в розмірі 7 063,52 грн. та 3% річних за вказаний період у розмірі 874,02 грн., а також судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2023 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, через систему «Електронний суд» направила до суду заяву, у якій просила розгляд справи провести без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи повідомлялася\~належним чином\~засобами поштового\~зв`язку,\~однак конверти\~повернулися до\~суду з\~відміткою «адресат\~відсутній за\~вказаною адресою», про причини своєї неявки суду не повідомила, відзив не подала, будь-яких заяв від неї не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що постановою державного виконавця від 09.02.2015 року було відкрито виконавче провадження № 46585750 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.12.2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 12\~050,00 грн. (а.с. 19). Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до звітів про здійснення відрахування та виплати УПФУ в Ленінському районі м. Дніпропетровська за період з 01.06.2015 року по 31.08.2018 року встановлено, що із пенсії відповідача [PERSON] були здійснені примусові відрахування на виконання вищевказаного рішення суду (а.с. 20-28). 11.11.2019 року у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення суду державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 46585750 (а.с. 29). До правовідносин, що виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми законодавства. Положеннями ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Статтею 124\~Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 18\~ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 1 статті 509\~Цивільного кодексу\~України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509\~ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно із статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, аза відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із вимогами статті 599\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних збитків, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення. Відповідно до вимог статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625\~ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача [PERSON] з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з неї судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Таким чином, з урахуванням стягнутих платежів на заявлені дати, та, відповідно, послідовне зменшення суми боргу за рішенням суду за період з 23.12.2014 року по 12.06.2015 року, позивачем зроблено розрахунок 3% річних та інфляційних збитків за вказаний період (а.с. 7-9, 10-18). За розрахунком позивача розмір 3% річних за період з 23.12.2014 року по 12.06.2015 року складає 874,02 грн., а розмір інфляційних збитків за вказаний період складає 7 063,52 грн. Суд погоджується із правильністю розрахунку позивачем 3% річних та інфляційних збитків, які містяться в позовній заяві. Вказаний розрахунок позивача є законний та обґрунтований. Згідно із вимогами ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надала суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, а також те, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, у повному обсязі доведеними з її боку, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у загальному розмірі 7\~937,54 грн., з яких: 7\~063,52 грн. інфляційні збитки, 874,02 грн. 3% річних, які нараховані за неналежне виконання відповідачем рішення суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1\~073,60 грн. (а.с. 30) необхідно стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved