Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, Акціонерного товариства «Ощадбанк», відповідно до якого позивач просить: скасувати заборону на відчуження належної їй на праві власності 1/3 частини квартири [ADDRESS] , накладену за заявою Першої Тернопільської державної нотаріальної контори. Позивач мотивує свої вимоги тим, що на праві власності їй належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . При спробі продажу належної частки квартири, позивач дізналась про те, що Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою згідно архівного запису Феміди за № 998-3 від 15.10.1991 року було накладено заборону на все майно позивача, що порушує права позивача, яка ніколи не проживала в м. Тернополі та Тернопільській області, ніколи не брала кредитів, тому позивач вважає протиправним наявність оскаржуваної заборони щодо її майна, тому вимушена звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, Акціонерного товариства «Ощадбанк» про скасування заборони на нерухоме майно, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачі Перша Тернопільська державна нотаріальна контора, Акціонерне товариство «Ощадбанк» не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.03.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Олександрівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер № 407, [PERSON] належить на праві власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] . (а.с. 9, 12) За даними Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2022 року, за заявою Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, архівний запис з Феміди № 998-3 від 15.10.1991 року накладено заборону на невизначене нерухоме майно [PERSON] , реєстраційний номер обтяження: 5568884. (а.с. 6-7) Згідно Довідки, виданої Кіровоградським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» № 1096674-73 від 18.01.2023 року станом на 18.01.2023 року у клієнта Банку [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відсутня заборгованість по кредитам у Філії Кіровоградське обласне управління АТ «Ощадбанк». (а.с. 10) Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст.ст. 317, 319, 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії зокрема накладають та знімають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Пункт 5 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна. Згідно п. 5 глави 15 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. N 296/5 нотаріус знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Якщо заборону знімає нотаріус, який її не накладав, він направляє за місцем зберігання справи, що містить відомості про накладання заборони, повідомлення про зняття заборони. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування заборони на відчуження належної позивачу [PERSON] на праві власності 1/3 частини квартири [ADDRESS] , накладеної за заявою Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, оскільки накладення заборони на нерухоме майно та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за відсутності виконавчого провадження, обмежує права позивача як власника та позбавляє можливості в повній мірі користуватися, володіти та розпоряджатися належним їй майном, що є неприпустимим. Разом з тим, суд визнає необґрунтованим пред`явлення позивачем вимог до АТ «Ощадбанк» за відсутності в матеріалах справи доказів накладення досліджуваного арешту в інтересах Банку, а також доказів порушення Банком прав та законних інтересів позивача в розрізі даного спору. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, Акціонерного товариства «Ощадбанк» про скасування заборони на нерухоме майно, підлягає до часткового задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: partial