Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України» (далі по тексту - відповідач), в якому просить суд: - трудові відносини між [PERSON] та Державним підприємством «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України» визнати припиненими з 23 грудня 2022 року, у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України; - зобов`язати керівника Державного підприємства «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України» видати наказ про звільнення [PERSON] з 23 грудня 2022 року за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України та видати їй належним чином оформлену трудові книжку, із внесенням до неї записом про звільнення. В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що з 17 жовтня 2003 року вона перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України». У період з березня 2021 року по лютий 2022 року відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата, у зв`язку з чим заборгованість по заробітній платі на користь позивача стягнута у судовому порядку. У грудні 2022 року, як вказано у позові, позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка залишилась без розгляду. Вдруге, 23 грудня 2022 року позивачем на адресу відповідача надіслано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України, проте, як вказує позивач, вказана заява також залишена без розгляду. Як стверджує позивач, підставою, що змусила її звільнитись з роботи, стало порушення відповідачем вимог статті 115 Кодексу законів про працю України щодо строків виплати заробітної плати та виникнення її заборгованості. Заява про звільнення за власними бажанням позивачем не відкликалась, тому фактично трудові відносини, як вважає позивач, між нею та відповідачем припинені з 23 грудня 2022 року. Крім того, позивач вказує, що у зв`язку з відсутністю наказу про її звільнення, вона не має можливості працевлаштуватись або отримувати належні їй соціальні (трудові) гарантії, також органи Пенсійного фонду України відмовляють їй у перерахунку пенсії, оскільки фактично вона працевлаштована. Зважаючи на відсутність наказу про звільнення за власним бажанням на підставі відповідної заяви, позивач звернулась до суду з цим позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 лютого 2023 року для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Митрофанову А.О. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року позовна заява [PERSON] залишена без руху та останній наданий строк для усунення недоліків. 13 березня 2023 року позивачем на адресу суду подано заяву про усунення недоліків разом з доказами, якими остання обґрунтовує клопотання про звільнення від сплати судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 березня 2023 року [PERSON] звільнено від сплати судового збору, відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін за вищевказаним позовом. Оскільки розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторони в судове засідання не викликались. Згідно з наявними в матеріалах справи доказами, учасникам справи направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі та відповідачу - копію позовної заяви з додатками. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, послався на те, що на підприємстві є три заяви позивача про звільнення від 23 грудня 2022 року, від 07 січня 2023 року та від 06 лютого 2023 року. У всіх трьох заявах вказана дата звільнення - дата самої заяви, тому, на переконання відповідача, позивачу необхідно звернутись до підприємства з заявою, поданою у відповідності до вимог чинного законодавства та звільнитись у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] на підставі наказу №27-к від 17 жовтня 2003 року прийнята вахтером на Державне підприємство «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України». 24 грудня 2022 року засобами поштового зв`язку [PERSON] направила на адресу Державного підприємства «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України» заяву від 23 грудня 2022 року, в якій просила звільнити її з 23 грудня 2022 року за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України, а також зазначила про намір отримати трудову книжку особисто. 10 січня 2023 року на адресу Державного підприємства «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України» надійшла заява [PERSON] від 07 січня 2023 року, в якій остання просила звільнити її з 07 січня 2023 року за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України та виявила бажання отримати трудову книжку особисто. 06 лютого 2023 року [PERSON] втретє звернулась до Державного підприємства «Науково-технічний центр «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України» з заявою про звільнення її за власним бажанням з 06 лютого 2023 року згідно статті 38 Кодексу законів про працю України та також виявила бажання отримати трудову книжку особисто. Вказана заява отримана директором підприємства особисто, про що свідчить відповідний допис на заяві. Вважаючи, що відповідач протиправно не видає наказ про звільнення позивача за власним бажанням згідно статті 38 Кодексу законів про працю України, остання звернулась до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Так, предметом позову у даній справі є припинення трудового договору у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України). Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України. Частиною 1 статті 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно частини 2 статті 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина 3 статті 38 КЗпП України). Наведене в сукупності свідчить, що стаття 38 КЗпП України зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин, які зазначені в частині першій статті 38 КЗпП України. Тобто перелік таких причин не є вичерпним. Суд зазначає, що поважність причин повинна вирішуватись в кожному конкретному випадку. Тобто, положеннями КЗпП України визначено, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення. Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що звільнити працівника у день подання останнім заяви про звільнення є правом роботодавця, а не його обов`язком, відповідно, причина з якої роботодавець може звільнити працівника в день подання заяви про звільнення вирішується в кожному конкретному випадку окремо. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач дійсно зверталась до відповідача з заявою про її звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, в якій вказувала поважну причину звільнення саме з тієї дати, що зазначена в заяві. Більш того, слід зазначити, що позивач зверталась до відповідача з трьома заявами про звільнення, в яких вказувала різні дати, з яких вона просила її звільнити, а саме: 23 грудня 2022 року, 07 січня 2023 року та 06 лютого 2023 року, водночас, в жодній з цих заяв не було вказано причину звільнення саме з дати, що визначена позивачем. Наведене дозволяє дійти висновку про те, що домовленості між роботодавцем та працівником щодо дати звільнення не було, позивач причину звільнення не зазначала, а наявність трьох заяв про звільнення з різних дат свідчить про відсутність можливості визначити дату, з якої позивач виявила бажання бути звільненою. Водночас, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на той факт, що звільнення зумовлено невиплатою заробітної плати відповідачем, тобто, порушенням останнім трудового законодавства щодо оплати праці. На підтвердження цих обставин, позивач зазначає, що заборгованість по заробітній платі була стягнута в судовому порядку (цивільна справа №760/16600/22). Так, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, 24 листопада 2022 року Солом`янським районним судом міста Києва видано судовий наказ про стягнення з Державного підприємства «Науково-технічного центру «Плазмотрон» Інституту Електрозварювання імені Є.О. Патона Національної академії наук України», на користь [PERSON] невиплаченої заробітної плати за період з березня 2021 по лютий 2022 в розмірі 60455,50 грн (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108203041) Вказані обставини, на переконання суду, є поважними причинами, з яких позивач виявила намір бути звільненою, але, суд ще раз наголошує, що наразі у відповідача на розгляді перебуває саме три заяви позивача з визначеними позивачем різними датами звільнення. Ці заяви не відкликані позивачем, що, само по собі свідчить про неможливість її звільнення 23 грудня 2022 року, або 07 січня 2023 року, або 06 лютого 2023 року. Відповідач, згідно з вимогами чинного трудового законодавства, в даному випадку не може самостійно обрати одну з дат, що вказані позивачем та звільнити її з цієї дати, не розглянувши інші заяви аналогічного змісту, проте, з вказівкою на іншу дату звільнення. Крім того, суд погоджується з позицією відповідача щодо неможливості звільнити працівника «минулими числами», з огляду на таке: - перша заява, в якій позивач просила звільнити її з 23 грудня 2022 року, направлена на адресу відповідача 24 грудня 2022 року, що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 24 грудня 2022 року; - друга заява, в якій позивач просила звільнити її з 07 січня 2023 року отримана директором підприємства 10 січня 2023 року, про що свідчить його підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення; - третя заява, в якій позивач просила звільнити її з 06 лютого 2023 року отримана директором підприємства особисто цього ж числа, проте, станом на 06 лютого 2023 року залишились невідкликаними заяви позивача про звільнення її з 23 грудня 2022 року та з 07 січня 2023 року, що, на переконання суду, позбавило відповідача можливості видати наказ про її звільнення з 06 лютого 2023 року. Суд також вважає за необхідне зазначити, що сам факт звернення до суду з цим позовом не може свідчити про те, що позивач виявила бажання бути звільненою саме 23 грудня 2022 року, оскільки, як вже неодноразово наголошувалось судом, позивач тричі зверталась до відповідача з заявами аналогічного змісту, проте, вказувала різні дати, з яких вона бажає бути звільнена. Таким чином, не заперечуючи права позивача на звільнення за власним бажанням з визначенням останньою дати свого звільнення, у зв`язку з наявністю поважних причин для звільнення, але враховуючи наявність трьох заяв про звільнення, в яких позивач самостійно визначила дати звільнення: 23 грудня 2022 року, 07 січня 2023 року та 06 лютого 2023 року, які є невідкликаними останньою, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 81 ЦПК України). Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності суд вважає, що відповідач не може самостійно визначати одну з трьох дат звільнення позивача, враховуючи, що заява про звільнення з 23 грудня 2022 року була направлена позивачем 24 грудня 2022 року, що позбавило відповідача видати відповідний наказ про звільнення «минулим числом», зважаючи на наявність ще двох заяв про звільнення, в яких вказані дати звільнення 07 січня 2023 року та 06 лютого 2023 року та які станом на теперішній час є невідкликаними позивачем, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зважаючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, а доказів понесення відповідачем судових витрат не має, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для розподілу судових витрат.

Outcome: dismissed