Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

14.12.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просить поновити його на посаді Президента Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя» та стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.12.2020 року до дня поновлення на роботі. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач з 25.06.1991 року перебуває в офіційних трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду Президента місійного товариства та діючи на підставі Статуту відповідної організації і діючого законодавства України. Наказом від 12.08.2015 року №1 позивач був повторно призначений на посаду президента та здійснював свої повноваження до теперішнього часу. Відповідно до п. 4.8. Статуту відповідача, до повноважень позивача віднесено, у тому числі, головування на Загальних зборах та засіданнях Правління Місійного товариства. Пунктом 4.6.6. Статуту обрання Президента Місійного товариства віднесено до компетенції Правління товариства. При цьому, позивачу, як головуючому на засіданнях згідно Статуту, не відома інформація про жодне засідання, на якому б вирішувалось питання про зміну керівника або звільнення позивача із посади президента. 07.12.2020 року позивач випадково знайшов у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості про зміну керівника 03.12.2020 року. При цьому, позивачу не відомо ні дату, ні причину його звільнення, а тим більше не відома норма КЗпП України за якою його начебто звільнили із займаної посади. Крім того, згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у той же день. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. У порушення цієї вимоги позивачу не видано належним чином оформлену трудову книжку, не проведено розрахунок та не надано копію наказу про звільнення. Отже, належним чином звільнення позивача з посади не оформлено, не ознайомлено із наказом та не проведено остаточний розрахунок, що є грубим порушенням трудових прав позивача. Позивач зазначає, що його середня заробітна плата за останні 6 місяців роботи склала 30055,15 грн. Ухвалою суду від 24.12.2020 року відкрите провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 17.05.2021 року задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 14.06.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Ухвалою суду від 16.09.2021 року задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 16.09.2021 року зупинене провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №910/11872/21 за позовом [PERSON] до РО «БМТ «Слово Життя», Державної служби України з етнополітики та свободи совісті про визнання недійсними рішень та скасування реєстраційної дії (запису) у ЄДР. Ухвалою суду від 19.09.2022 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Ухвалою суду від 31.10.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 26.01.2023 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 16.05.2023 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2023 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Згідно розпорядження керівника апарату суду №292 від 29.05.2023 року «Про проведення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.05.2023 року справу передано в провадження судді Марфіної Н.В. Ухвалою суду від 29.05.2023 року справу прийнято до провадження та призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 10.09.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що позивач був звільнений з посади Правлінням товариства у порядку визначеному Статутом, а рішення про відсторонення позивача від посади та переобрання нового керівника було прийнято на засіданні Загальних зборів. 13.11.2020 року було проведено Загальні збори, які є вищим керівним органом відповідача згідно п. 4.1. Статуту в редакції від 31.07.2015 року. Після обрання голови та секретаря зборів було заслухане питання щодо припинення повноважень всього складу Правління та визначення нового складу Правління у кількості 3-х осіб. Повноваження членів нового Правління почали діяти з 14.11.2020 року. Вислухавши на Загальних зборах доповідачів з питання відсторонення та звільнення позивача, Загальні збори вирішили відсторонити позивача від посади керівника відповідача та звернутись із поданням до новообраного Правління про звільнення позивача з посади Президента та обрання нового керівника, а також вжити заходів для повернення церковного майна у власність відповідача. Рішення Загальних зборів були оформлені протоколом №13/11-2020 від 13.11.2020 року. 14.11.2020 року Правління товариства провело зібрання на якому розглянуло подання Загальних зборів. Необхідність звільнення позивача з 14.11.2020 року була обґрунтована його аморальними вчинками до братів та прихожан, інших віруючих, зокрема привласненням і незаконним витрачанням майна церкви, а також відсутністю жодних покаянь, у зв`язку з чим він був відсторонений від посади і відлучений від церкви. Ураховуючи вказане, а також посилаючись на положення п.п. 4.6., 4.6.5, 4.6.6., 4.7. Статуту відповідач вказує, що за таких підстав членами правлення було прийнято рішення про звільнення позивача з 14.11.2020 року з посади президента відповідача та обрано президентом з 15.11.2020 року - [PERSON] . Рішення прийняте на засіданні правління оформлене протоколом №14/11-20 від 14.11.2020 року. За результатами прийнятого правлінням рішення був виданий наказ №14/11-2020-к від 14.11.2020 «По особовому складу» про звільнення позивача з ініціативи власника на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Позивач відмовився ознайомлюватись з наказом, що підтверджується актом «Про відмову в отриманні та ознайомленні з наказом про звільнення» від 14.11.2020 року. Позивач, як президент товариства, мав діяти в межах повноважень наданих йому Статутом та відповідно до ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації». Позивач в порушення ст. 18 ЗУ «Про свободу совісті та релігійні організації», п.п. 2.1., 2.2., 2.3., 5.4. Статуту за трьома правочинами здійснив відчуження майна відповідача на користь третіх осіб (членів сім`ї позивача). Вчинення реєстраційних дій щодо відчуження майна підтверджується довідками з державного реєстру речових прав, протоколами зборів, на яких був присутній лише позивач та секретар, заявою до Київської міської ради та копіями договорів купівлі-продажу. Такі дії позивача свідчать про грубе порушення ним своїх повноважень щодо розпорядження майном відповідача, яке було збудоване за рахунок пожертвувань прихожан та направлене на проведення релігійних заходів, що є вчинком невіруючої особи, довіра до якої втратилась, як від членів товариства, так і від Правління та прихожан. Президент відповідача має слідувати лише цілям священнослужіння та діяти в релігійних цілях, а не у власних, які завдають шкоду (в тому числі матеріальну) відповідачу, впливають на довіру прихожан до церкви. Отже, на думку відповідача, позивач вчинив грубе порушення своїх обов`язків визначених Статутом, в результаті чого був звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Крім того, відповідач зазначає, що станом на час подання позивачем довідки про свої доходи (11.12.2020) він вже не перебував на посаді Президента і не мав повноважень та складання та підписання будь-яких бухгалтерських документів. 30.09.2021 року до суду надійшла відповідь позивача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та посилаючись на п. 4.6.5. Статуту вказує, що станом на 01.11.2020 року загальна кількість членів товариства становила 14 осіб, отже на Загальних зборах 13.11.2020 року голосували невідомі особи, які не були членами товариства. Позивач, як президент, збори не скликав, як це визначено Статутом. Дійсні члени товариства на зборах присутні не були і їм не було нічого відомо про їх проведення. Тому відповідні збори та рішення є фіктивними. 13.11.2020 року позивач як президент зборів не скликав, дотримуючись карантинних обмежень, адже на той час були заборонені масові, у тому числі релігійні, заходи за участі більше 20 осіб, отже збори не могли проводитись апріорі. Щодо змісту наказу про звільнення позивач зазначає, що в ньому не вказане його ім`я, він складений заднім числом, 14.11.2020 року було вихідним днем і позивач не працював, тим більше діяли карантинні обмеження. В Акті про начебто відмову позивача від отримання та ознайомлення з наказом про звільнення від 14.11.2020 року нічого не вказано про те, що позивачу була надана копія наказу та було запропоновано отримати розрахунок. Підставою для звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України має бути одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а не тривале, системне, що може бути підставою для звільнення з інших підстав. Тому рішення компетентного органу, власника підприємства і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків, яке стало підставою звільнення керівника. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, необхідно виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, і суттєвість наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому слід установити не лише факт невиконання працівником обов`язку, який належить до кола його трудових обов`язків, а й можливість його виконання в конкретній ситуації. Тобто необхідно встановити провину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення. Від працівника, щодо якого приймається рішення про звільнення, обов`язково отримуються пояснення за фактом виявленого грубого порушення трудової дисципліни. При цьому, відповідачем не вказано, які трудові обов`язки грубо порушені позивачем та чи брали у позивача пояснення з цього питання. Звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України являється дисциплінарним стягненням і допускається з додержанням правил, встановлених для їх застосування, тобто при такому звільненні мають бути додержані загальні вимоги трудового законодавства, в тому числі положення ст. 148 КЗпП України. При цьому, у наказі відповідача відсутня причина звільнення і взагалі не сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення. Рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити як фактичну, так і юридичну підстави звільнення, тобто чітко сформульоване одноразове порушення конкретних трудових обов`язків, яке стало підставою звільнення керівника, та чітко вказану норму КЗпП України. Обґрунтовуючи підстави звільнення позивача відповідач фактично вказує на порушення визначені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а не а. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Всі доводи відповідача зводяться до незаконного, на думку відповідача, розпорядження позивачем майном, що належить товариству, хоча з цих питань рішення приймалось не особисто позивачем. Посилаючись на положення п.п. 4.6., 4.8. Статуту позивач вказує, що звільнити його міг тільки новообраний керівник товариства [PERSON] , який став ним тільки 15.11.2020 року. За таких обставин наказ про звільнення складений та підписаний неповноважними особами і відповідачем не надано належних доказів для звільнення позивача за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, тому звільнення відбулось з порушенням норм трудового законодавства, а не допуск позивача до роботи та не нарахування йому заробітної плати з 14.11.2021 року є грубим порушенням його трудових прав. 03.11.2022 року до суду надійшли заперечення відповідача, у яких вказано, що за предметом спору такий спір вже розглядався в порядку господарського судочинства у справі №910/11872/21 і рішення у ній набрало законної сили. Відповідач прийняв оскаржувані рішення у встановленому законом порядку та на підставі положень Статуту в редакції від 31.07.2015 року. Проведення загальних зборів товариства та засідання членів правління, за результатами яких був прийнятий наказ про звільнення відбулись у порядку, визначеному Статутом. Посилаючись на положення п.п. 4.1., 4.8. Статуту відповідач вказує, що не відповідають дійсності твердження позивача про те, що загальні збори скликаються виключно президентом та президент має головувати на таких зборах. В порядку господарського судочинства по суті спору вже розглядалось питання законності припинення повноважень позивача в якості президента та законності прийняття рішень відповідача, на підставі яких було звільнено позивача. При цьому, було встановлено законність зібрання членів відповідача та рішень, які були прийняті на цих зборах, у тому числі і наказ про звільнення позивача. Такі рішення були належним чином оформлені та зареєстровані, що встановлено в судовому порядку. Вимагаючи стягнення середнього заробітку позивач не надав жодного належного доказу, який би підтверджував наявність в нього будь-якого офіційного заробітку (нарахування заробітної плати, що підтверджується відповідною фінансовою звітністю, банківською випискою тощо), розмір такого заробітку, яким рішенням він визначався та яким документом це підтверджується. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно наявної в матеріалах справи копії наказу голови зборів БМТ «Слово життя» №1 від 25.06.1991 року позивач прийнятий на посаду президента БМТ «Слово життя» на підставі рішення загальних зборів БМТ «Слово життя» (Т. 1, а.с. 3). За змістом виписки №141 від 14.12.1999 року з наказу №о4-К від 25.03.1992 року по БМТ «Слово життя»: «Обрати на посаду президента БМТ [PERSON] з 25.03.1992 року згідно рішення Духовної Ради церкви «Слово життя»» (Т. 1, а.с. 127, 132). За змістом наказу №1 від 12.08.2015 року: «Згідно протоколу 04/15 від 23.05.2015 року було здійснено перереєстрацію Статуту РО БМТ «Слово життя» в новій редакції. На зборах членів БМТ одноголосно був знову вибраний президентом БМТ [PERSON] . Згідно реєстрації Печерській Держ Адміністрації від 10.08.2015 р. за номером 10701050003037627. Я, [PERSON] , продовжую здійснювати свої обов`язки на цій посаді. Наказ повідомити всім членам БМТ «Слово життя»» (Т. 1, а.с. 4). Відповідно до протоколу №13/11-2020 Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» від 13.11.2020 року: - збори вирішили обрати головою зборів - [PERSON] , секретарем зборів - [PERSON] ; - збори вирішили припинити повноваження членів Правління з 13.11.2020 року, визначити новий кількісний склад Правління - 3 особи, а також обрати новий персональний склад Правління організації в складі: член правління - [PERSON] ; член правління - [PERSON] ; член правління - [PERSON] . Повноваження нового складу Правління починаються з 14.11.2020 року; - виступив [PERSON] , який повідомив, що у зв`язку з дискредитацією і аморальною поведінкою керівника організації [PERSON] його було позбавлено статусу служителя братства ВСЦ ЄХБ (рішення Ради Всеукраїнської Спілки Церков Євангелістів Християн баптистів від 20.07.2017 року). Крім того, згідно протоколу засідання загальних зборів членів Дарницької церкви ЄХБ від 18.03.2018 року, [PERSON] було відлучено від Дарницької церкви ЄХБ. Крім того, до відома учасників Загальних зборів було доведено, що [PERSON] в лютому 2020 року привласнив собі нерухоме майно РО БМТ «Слово життя», яке відбувалось за рахунок пожертв багатьох прихожан церкви та членів організації (будівлю церкви за адресою: [ADDRESS] ), оформивши його на членів своєї родини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З урахуванням цього було запропоновано відсторонити [PERSON] від посади керівника організації, а також звернутись із поданням до новообраного Правління організації з проханням звільнити [PERSON] з посади президента організації і обрати нового керівника, а також вжити юридичних заходів щодо повернення церковного майна у власність РО БМТ «Слово життя»; - збори вирішили відсторонити [PERSON] від посади Президента організації, а також звернутись із поданням до новообраного Правління організації з проханням звільнити [PERSON] з посади президента і обрати нового президента РО БМТ «Слово життя». Новому складу правління звернутись до компетентних органів із відповідними заявами щодо повернення нерухомого майна у власність РО БМТ «Слово життя» (Т. 1, а.с. 164-165). Згідно протоколу №14/11-20 засідання Правління РО БМТ «Слово життя» від 14.11.2020 року: - виступив член правління [PERSON] , який повідомив про необхідність звільнення з 14.11.2020 року з посади керівника (президента) організації [PERSON] , що обґрунтована його аморальними вчинками по відношенню до братів і прихожан церкви, інших віруючих, зокрема, привласненням і незаконним витрачанням майна церкви, а також відсутністю жодних покаянь, у зв`язку з чим він був відсторонений від посади і відлучений від церкви. Отже, було запропоновано звільнити [PERSON] з 14.11.2020 року з посади керівника (президента) організації. Крім того, висунуто пропозицію обрати керівником (президентом) організації з 15.11.2020 року [PERSON] ; - правління вирішило звільнити з 14.11.2020 року [PERSON] з посади керівника (президента) організації; обрати з 15.11.2020 року керівником (президентом) організації [PERSON] (Т. 1, а.с. 166). Згідно наказу РО БМТ «Слово життя» №1 від 14.11.2020 року «Про звільнення з посади» за підписами членів правління [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] : «Звільнити [PERSON] з посади Президента РО БМТ «Слово життя» з 14.11.2020 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підстава: протокол Загальних зборів членів №13/11-2020 від 13.11.2020 року; протокол засідання правління №14/11-20 від 14.11.2020 року» (Т. 1, а.с. 167). За змістом Акту від 14.11.2020 року «Про відмову в отриманні та ознайомленні з наказом про звільнення» за підписами членів правління [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] : « Мною , членом правління РО БМТ «Слово життя» [PERSON] , у присутності членів правління [PERSON] та [PERSON] складено цей Акт про те, що 14.11.2020 року [PERSON] , президенту РО БМТ «Слово життя», звільненому наказом №1 від 14.11.2020 року за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі протоколу Загальних зборів членів №13/11-2020 від 13.11.2020 року; протоколу засідання правління №14/11-20 від 14.11.2020 року, було запропоновано отримати та ознайомитись із наказом про звільнення №1 від 14.11.2020 року та підписати необхідні документи для звільнення. [PERSON] відмовився від отримання та ознайомлення з наказом №1 від 14.11.2020 року. У свою чергу питання щодо отримання ним трудової книжки не вирішувалося, оскільки вказаний документ знаходиться у [PERSON] , як керівника (Т. 1, а.с. 168). Відповідно до Статуту РО БМТ «Слово життя», в редакції чинній станом на час звільнення позивача: - п. 1.3. Членами Місійного товариства є віруючі - християни, які добровільно об`єднані на основі спільності поглядів на вчення Христа, милосердя, гуманізму та християнської просвіти; - п. 1.5. У своїй діяльності Місійне товариство керується Конституцією та законами України, цим Статутом, а також принципами християнської моралі, гласності та колективності, а також самостійності в управлінні внутрішніми справами; - п. 4.1. Вищим керівним органом Місійного товариства є Загальні збори, що відбуваються не рідше як один раз на рік або частіше - на вимогу 2/3 членів Місійного товариства; - п/п 4.2.3. п. 4.2. До компетенції Загальних зборів належить визначення кількісного складу Правління Місійного товариства та обрання його персонального складу; - п. 4.3. Загальні збори мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Місійного товариства, крім тих, що згідно з цим Статутом віднесені до компетенції Правління Місійного товариства чи Президента Місійного товариства; - п. 4.5. Правління Місійного товариства є керівником і виконавчим органом у період між Загальними зборами; - п/п 4.6.1., 4.6.5, 4.6.6. п. 4.6. До компетенції Правління Місійного товариства належить: організація виконання рішень Загальних зборів; вирішення питання про прийняття осіб до членів Місійного товариства, про виключення з членів Місійного товариства, а також членів Правління за порушення даного Статуту або чинного законодавства; Обрання Президента Місійного товариства; - п. 4.7. Припинення особою членства у Місійному товаристві тягне за собою автоматичне увільнення від діяльності у складі Правління Місійного товариства; - п. 4.8. Президент Місійного товариства, зокрема, відповідно до штатного розкладу приймає на роботу працівників, визначає умови їх праці шляхом укладення трудового договору (угоди) (Т. 2, а.с. 3-12). Відповідно до нової редакції Статуту РО «БМТ «Слово життя», зареєстрованого 25.02.2021 року, у ньому визначений склад членів Місійного товариства в кількості 36 осіб, серед яких прізвище позивача відсутнє (Т. 2, а.с. 36-37). Згідно протоколу №10/12-2020 Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» від 10.12.2020 року, загальні збори вирішили за вчинення дій, спрямованих на розкрадання церковного майна виключити наступних осіб зі складу членів організації: [PERSON] ; [PERSON] (Т. 2, а.с. 49-54). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, позивач звернувся до Господарського суду м. Києва із позовом до РО БМТ «Слово життя» і Державної служби України з питань етнополітики та свободи совісті, у якому просив: - визнати недійними рішення, оформлені протоколом №13/11-2020 Загальних зборів Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя» від 13.11.2020; - визнати недійсними рішення, оформлені протоколом №14/11-2020 засідання Правління Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя» від 14.11.2020; - скасувати реєстраційну дію (запис) №1000701070004037627 в ЄДР про внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах (зміна керівника юридичної особи), проведеної щодо Релігійної організації «Благодійне місійне товариство «Слово життя» 01.12.2020 державним реєстратором. Рішенням Господарського суду м. Києва від 17.01.2022 року у справі №910/11872/21 в позові відмовлено повністю. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2022 року у справі №910/11872/21, рішення Господарського суду Київської області від 17.01.2022 у справі №910/11872/21 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції даної постанови. В іншій частині рішення Господарського суду Київської області від 17.01.2022 у справі №910/11872/21 залишене без змін. У постанові Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2022 року у справі №910/11872/21 вказано наступне: - Що стосується суті цього спору, то фактично підставою позову є незгода учасника організації, який обіймав посаду її керівника з ухваленим загальними зборами рішенням про його звільнення та зміною складу правління організації, оскільки, на думку заявника, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати; - Із цього вбачається, що позивач убачає порушення своїх прав в ухваленні відповідного рішення загальними зборами членів релігійної організації про його звільнення; - З матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду є оскарження рішення загальних зборів РО «Слово життя» від 13.11.2020, оформлене протоколом №13/11-2020 та рішення засідання правління РО «Слово життя» від 14.11.2020, оформлене протоколом № 14/11-20 і скасування відповідної реєстраційної дії (запису); - Хоч у позивача відсутнє корпоративне право в розумінні ст. 167 Господарського кодексу України, однак, у нього наявні права, передбачені Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації». При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що спір у справі стосується правомірності ухваленого релігійною організацією рішення щодо звільнення її керівника. А як зазначалося вище, даний спір хоч і не є корпоративним, однак відносяться до спорів щодо управління такою юридичною особою і мають розглядатись у порядку господарського судочинства; - Позивач фактично не погоджується із власним звільненням з посади президента релігійної організації, обґрунтовуючи це неправомірністю скликання загальних зборів та участю в таких неуповноважених осіб. Також позивач вказує, що його не було повідомлено про час та місце проведення зборів, про питання порядку денного; - Вирішення питання про прийняття осіб до членів Місійного товариства, про виключення з членів Місійного товариства віднесено до компетенції правління Місійного товариства, а тому посилання скаржника на те, що ним не приймалися рішення щодо прийняття нових членів відхиляються як необґрунтовані, оскільки це не входить до його повноважень, як керівника. До того ж, як пояснив представник скаржника в судових засіданнях, вирішення питання про прийняття нових членів до участі в релігійній організації здійснювалося у довільній формі - могло відбуватися як в письмовій, так і в усній формі; - Аналіз положень норм Закону № 987-ХІІ свідчить, що питання управління релігійною організацією урегульовується статутом організації. Аналіз положень статуту відповідача 1 свідчить, що ним не врегульовано чіткого порядку прийняття нових членів до організації і такі дії можуть здійснюватися в довільній формі, зокрема, і шляхом усного висловлення особою бути учасником організації та усного затвердження прийняття особи до складу членів організації; - Посилання скаржника на те, що у оскаржуваних зборах приймали участь невідомі особи (відмінні від того списку, який надав позивач) відхиляються як необґрунтовані. З цих же підстав також відхиляються посилання скаржника на заяви свідків; - На загальних зборах були присутні двадцять шість інших членів організації, що підтверджується їхніми підписами в додатку протоколу № 13/11-2020 від 13.11.2020, відповідно, така кількість складала кворум у 2/3 від загальної кількості членів, передбаченого статутом та була обізнана про порядок денний загальних зборів. Доказів того, що такі особи не приймалися до членів організації скаржником не надано; - Враховуючи те, що ані положення Закону №987-ХІІ, ані положення статуту РО «Слово життя» не містять положень щодо порядку прийняття нових членів організації, а судом апеляційної інстанції з`ясовано, що прийняття таких членів відбувалося у довільній формі, у тому числі і в усній формі, суд дійшов висновків, що збори членів організації 13.11.2020 були повноважними. Так, вони відбулись у порядку, який не суперечить передбаченому Закону та статуту. До того ж, суд апеляційної інстанції враховує, що рішення про прийняття до члена організації приймалося правлінням організації, а не його президентом, а тому доводи скаржника про те, що він особисто нікого не приймав до членства в організації визнаються безпідставними; - Суд апеляційної інстанції також відхиляє посилання скаржника на неналежне його повідомлення про дату проведення загальних зборів, оскільки ані положення статуту, ані положення Закону № 987-ХІІ не містять порядку повідомлення членів організації та його президента про проведення загальних зборів. Враховуючи особливості діяльності релігійної організації, такий порядок також міг визначатися учасниками на власний розсуд (усним повідомленням, запрошенням у приміщенні організації, тощо). При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що загальні збори відбулися за наявності кворуму, що свідчить про обізнаність його членів про такі збори. А тому посилання скаржника у цій частині також відхиляються судом апеляційної інстанції, як безпідставні; - Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання недійними рішень загальних зборів і правління, однак з інших підстав, наведених у даній постанові, а тому рішення суду підлягає зміні шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції даної постанови. Постановою Верховного Суду від 02.02.2023 року у справі №910/11872/21, касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2022, якою змінено рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2022, у справі №910/11872/21 - залишено без змін. Отже, вирішуючи спір по суті суд першочергово виходить із того, що рішення, оформлені протоколом №13/11-2020 Загальних зборів РО «БМТ «Слово життя» від 13.11.2020 та рішення, оформлені протоколом №14/11-2020 засідання Правління РО «БМТ «Слово життя» від 14.11.2020 є чинними і в цьому питанні суд відповідно керуються положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача викладені у заявах по суті справи (позові, відповіді), які стосуються чинності та законності рішень, оформлених протоколом №13/11-2020 Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» від 13.11.2020 року та рішень, оформлених протоколом №14/11-2020 засідання Правління РО «БМТ «Слово життя» від 14.11.2020 року, оскільки дійсність та законність вказаних документів, вже була предметом розгляду в порядку господарського судочинства і справа остаточно вирішена судом касаційної інстанції й за результатами судового розгляду позивачу було відмовлено у визнанні цих документів недійсними. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно позовних вимог позивач просить поновити його на посаді Президента РО «БМТ «Слово Життя» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.12.2020 року до дня поновлення на роботі. Мотивуючи позовні вимоги, позивач окрім питань пов`язаних із законністю рішень, оформлених протоколом №13/11-2020 Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» від 13.11.2020 року та рішень, оформлених протоколом №14/11-2020 засідання Правління РО «БМТ «Слово життя» від 14.11.2020 року, посилається на порушення своїх трудових прав зазначаючи, що копію наказу про звільнення позивачу не надано, не оформлено та не видано трудову книжку, не проведено остаточний розрахунок при звільненні, позивач звільнений неповноважною особою, в наказі про звільнення відсутнє ім`я позивача, день видачі наказу про звільнення 14.11.2020 року був вихідним днем, роботодавцем безпідставно звільнено позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, підстави відповідача для звільнення фактично вказують на порушення визначені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Крім того, не дотримано процедури звільнення згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, адже у позивача відповідач жодних пояснень не відбирав. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України). За змістом п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Пунктом 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відсутність у наказі №1 від 14.11.2020 року «Про звільнення з посади» плавильного викладення ім`я та по-батькові позивача, жодним чином не вказує на можливість задоволення його вимог про поновлення на роботі, оскільки такі описки мають виправлятись шляхом винесення окремого наказу за ініціативи роботодавця або працівника та ці помилки не свідчать про те, що в наказі про звільнення може йти мова не про позивача з урахуванням даних протоколу №13/11-2020 Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» від 13.11.2020 року та протоколу №14/11-2020 засідання Правління РО «БМТ «Слово життя» від 14.11.2020 року, а також наказ містить прізвище працівника і посаду з якої звільняється особа, поряд із цим ані Статутом відповідача, ані чинним законодавством наявності двох президентів організації не передбачено. Відмова позивача від ознайомлення та отримання копії наказу про його звільнення підтверджується наявним в матеріалах справи Актом від 14.11.2020 року «Про відмову в отриманні та ознайомленні з наказом про звільнення» за підписами членів правління [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Посилаючись на те, що відповідний наказ був оформлений заднім числом у вихідний/неробочий день, позивач жодних доказів наявності таких обставин суду не надав, оскільки в матеріалах справи відсутні документи внутрішнього трудового розпорядку товариства (режиму роботи тощо), а з урахуванням специфіки статутної діяльності відповідача щодо здійснення релігійних обрядів/богослужінь, загально встановлені вихідні/святкові дні в переважній більшості не поширюються на релігійні організації. Стосовно посилань сторони позивача на те, що наказ про звільнення виданий та підписаний неповноважними особами, суд вважає такі твердженням позивача безпідставними, з огляду на наступне. Пунктом 4.6.6. Статуту визначено, що до компетенції Правління Місійного товариства належить обрання Президента Місійного товариства. Пунктом 4.8. Статуту передбачено, що Президент Місійного товариства відповідно до штатного розкладу приймає на роботу працівників, визначає умови їх праці шляхом укладення трудового договору (угоди). Аналіз наведених положень Статуту вказує на те, що порядок призначення Президента та працівників є різним, і лише Правління наділене повноваженнями з обрання Президента, відповідно і звільнення Президента з посади знаходиться в межах повноважень Правління. Логіка сторони позивача з цього приводу вказує на те, що в один проміжок часу в товаристві може з`явитись два повноважних президенти і один звільняє іншого з займаної посади, однак одночасна наявність двох рівнозначних осіб зі статусом Президента не передбачена ані Статутом відповідача, ані діючим законодавством з організації діяльності юридичних осіб. Крім того, згідно ч. 3 ст. 147-1 КЗпП України, працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції чинній на час звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Поряд із цим, у Акті від 14.11.2020 року «Про відмову в отриманні та ознайомленні з наказом про звільнення» вказано, що питання стосовно отримання ним трудової книжки не вирішувалося, оскільки вказаний документ знаходиться у [PERSON] , як керівника. Такі твердження відповідача, зафіксовані у документі за підписами всього складу правління, стороною позивача жодним чином не спростовано, не дано доказів на підтвердження того, що трудові книжки працівників зберігаються безпосередньо на підприємстві і за них відповідає інша визначена трудовим договором особа (кадровик, бухгалтер тощо). Згідно положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Наказ відповідача про звільнення позивача дійсно не містить вказівок на необхідність здійснити з позивачем остаточний розрахунок, однак суд діючи в межах положень ст. 13 ЦПК України зазначає, що позивач у своїх позовних вимогах не ставить питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а вимагає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним, на думку позивача, звільненням. Дійсна наявність чи відсутність факту затримки позивачу розрахунку при звільненні не має правового значення для вирішення цього спору в межах заявлених позовних вимог, оскільки сама по собі затримка розрахунку при звільненні не є підставою для поновлення на роботі, і позивач просить стягнення з відповідача середнього заробітку іншого виду ніж за затримку розрахунку при звільненні. Стосовно підстав вказаних у наказі про звільнення, суд зазначає наступне. Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Порядок та строки застосування дисциплінарних стягнень визначено статтями 148, 149 КЗпП України. Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (частина друга статті 148 КЗпП України). Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено статтею 149 КЗпП України. Так, відповідно до частин першої, другої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган, в силу частини третьої статті 149 КЗпП України, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Як вбачається зі змісту протоколу №13/11-2020 Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» від 13.11.2020 року та протоколу №14/11-2020 засідання Правління РО «БМТ «Слово життя» від 14.11.2020 року на цих засіданнях обговорювалось та приймалось рішення про звільнення позивача із посиланням на те, що у зв`язку з дискредитацією і аморальною поведінкою керівника організації [PERSON] його було позбавлено статусу служителя братства ВСЦ ЄХБ (рішення Ради Всеукраїнської Спілки Церков Євангелістів Християн баптистів від 20.07.2017 року). Крім того, згідно протоколу засідання загальних зборів членів Дарницької церкви ЄХБ від 18.03.2018 року, [PERSON] було відлучено від Дарницької церкви ЄХБ. Крім того, [PERSON] в лютому 2020 року привласнив собі нерухоме майно РО БМТ «Слово життя», яке відбувалось за рахунок пожертв багатьох прихожан церкви та членів організації (будівлю церкви за адресою: [ADDRESS] ), оформивши його на членів своєї родини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Необхідність звільнення з 14.11.2020 року з посади керівника (президента) організації [PERSON] , обґрунтовувалась його аморальними вчинками по відношенню до братів і прихожан церкви, інших віруючих, зокрема, привласненням і незаконним витрачанням майна церкви, а також відсутністю жодних покаянь, у зв`язку з чим він був відсторонений від посади і відлучений від церкви. У наведених документах не вирішувалось питання про те, за якою нормою КЗпП України позивач має бути звільнений із займаної посади. Підстава звільнення у вигляді п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з`явилась лише у наказі №1 від 14.11.2020 року «Про звільнення з посади». Вочевидь зміст наказу №1 від 14.11.2020 року «Про звільнення з посади», з урахуванням матеріалів справи та змісту обговорюваних Загальними зборами і Правлінням фактичних підстав для звільнення, свідчить про застосування згаданим наказом такого дисциплінарного стягнення як звільнення із порушенням порядку його застосування (зокрема щодо необхідності відібрання пояснень) та порушенням вимог п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, зокрема щодо одноразовості порушення. Разом з тим, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки по-перше позов не містить вимог про визнання наказу про звільнення незаконним або протиправним, а головне - невідповідність змісту самого наказу про звільнення вимогам трудового законодавства, зафіксованої у ньому юридичної підстави звільнення та порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення, у даному випадку не є підставою для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки відповідний наказ є лише оформленням рішення Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» №13/11-2020 від 13.11.2020 року та рішення Правління РО «БМТ «Слово життя» №14/11-2020 від 14.11.2020 року, які є чинними за результатами їх перегляду у порядку господарського судочинства, та якими позивача звільнено із займаної посади. За наявності чинних рішень, оформлених протоколом №13/11-2020 Загальних зборів членів РО «БМТ «Слово життя» від 13.11.2020 року та рішень, оформлених протоколом №14/11-2020 засідання Правління РО «БМТ «Слово життя» від 14.11.2020 року задоволення вимог позивача про поновлення його на роботі не є можливим. Відповідно не підлягає до задоволення і похідна вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Поряд із цим, суд вважає, що у даній ситуації позивач не позбавлений можливості захисту своїх прав та законних інтересів шляхом заявлення вимог про зміну формулювання звільнення на найбільш сприятливе для позивача, та таке, що відповідає дійсним обставинам, які передували звільненню і обговорювались на загальних зборах й засіданні правління, із посиланням на належні, допустимі, достовірні та достатні докази для здійснення зміни відповідного формулювання звільнення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed