Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

17 липня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, третя особа [PERSON] про скасування державної реєстрації та визнання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради щодо включення нежитлового приміщення до комунальної власності незаконним. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником приміщення за адресою: [ADDRESS] . В травні 2019 року Позивач дізнався що нежитлове приміщення на підставі рішення виконавчого комітету ОМР № 552 від 26.12.2018 року зареєстровано за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради за адресою: м. Одеса, вул. Пастера 44/44а. Як зазначає [PERSON] вказана реєстрація нерухомого майна відбулась майже через пів року, як Позивач набув права власності, у зв`язку з чим вважає набуття права власності територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради не нежитлові приміщення та відповідна їх державна реєстрація незаконна, що порушує право Позивача як власника. Ухвалою суду від 18 липня 2019 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 13 серпня 2019 року від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні позивача Одеська міська рада про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування зазначено, що 21 січня 2005 року на підставі розпорядження ПРА ОМР № 114 [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . 14 лютого 2012 року на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо реконструкції з розподілом на квартиру та нежитлове приміщення, зареєстрованої інспекцією ДАБК в Одеській області від 14.02.2012 року № ОД 18111098023, [PERSON] зареєстровано право приватної власності на два окремих об`єкта нерухомості, розташованих за адресою: [ADDRESS] у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею 88, 5 кв.м. та нежитлового приміщення № 8, загальною площею 157, 2 кв.м. 17 вересня 2018 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужила [PERSON] нежитлове приміщення № 8, загальною площею 157, 2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Департаментом ДАБІ в Одеській області неправомірно зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка стала підставою набуття права власності [PERSON] на нежитлове приміщення № 8, загальною площею 157, 2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з розподілом на квартиру [ADDRESS] та нежитлове приміщення № 8. Зазначають, що до початку реконструкції нежитлового приміщення [ADDRESS] , не входило до складу квартири [ADDRESS] , про що свідчить чинне на момент проведення реконструкції Свідоцтво про право власності від 28.01.2005 року, у якому зазначено, що об`єкт складається з двох жилих кімнат жилою площею 24,0 кв.м. та підсобних 64,5 кв.м., загальною площею 88,5 кв.м. З огляду на вищевикладене, на думку Департаменту комунальної власності Одеської міської ради при реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.04.2011 року № ОД № 18111098023, замовником [PERSON] були надані недостовірні дані, а саме прихована відсутність права власності на нежитлове приміщення № 8 площею 157, 2 кв.м., яке було виділене із загальної площі об`єкта реконструкції у вигляді 245, 7 кв.м. У зв`язку з чим, рішення щодо реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 10.04.2011 року № ОД 18111098023 Департаментом державної архітектурної інспекції в Одеській області прийняте з порушенням приписів чинного законодавства, що призвело до незаконного вилучення у територіальної громади м. Одеси спірного нежитлового приміщення, а відтак є правові підстави для його скасування. [PERSON] не є законним власником нежитлового приміщення першого поверху № 101, загальною площею 160, 2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення № 8, загальною площею 157, 2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що позбавляє Відповідачів можливості не лише користуватись, а й розпоряджатись спірним об`єктом нерухомого майна. 02 грудня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності, третя особа [PERSON] про скасування державної реєстрації та визнання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради щодо включення нежитлового приміщення до комунальної власності незаконним відповідно до якої, [PERSON] просив: -Скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 552 від 26.12.2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташованого в м. Одесі» в частині включення нерухомого майна нежитлових приміщень, загальною площею 160, 2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; -Скасувати реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеса, яка відбулась 22.03.2019 року, номер запису про право власності: 30924558. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1797821351101, реєстрація проведена юридичним департаментом Одеської міської ради реєстратором Гаврющенко Ольгою Володимирівною. 26 грудня 2019 року від [PERSON] до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи висновку експерта від 21.12.2019 року № 22/19. 11 січня 2020 року від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до суду надійшли пояснення, відповідно до яких просили задовольнити зустрічний позов про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер: ОД 18111098023, зареєстровану 10.04.2011 року, витребування від [PERSON] нежитлового приміщення першого поверху № 101 за адресою: [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, виселення [PERSON] з нежитлового приміщення першого поверху № 101 за адресою: [ADDRESS] та скасування запису про право власності № 27956564 від 17.09.2018 року за [PERSON] стосовно об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1639564751101 у вигляді нежитлового приміщення № 101, загальною площею 157, 2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в повному обсязі. Ухвалою суду від 26 серпня 2020 року прийнято зустрічний позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , за участю третьої особи на стороні позивача: Одеської міської ради про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування державної реєстрації права власності. Об`єднати в одне провадження зустрічний позов з первісним позовом. Також, ухвалою суду від 26 серпня 2020 року клопотання позивача [PERSON] про заміну відповідача задоволено. Замінено первісного відповідача по справі Одеську міську раду на належного відповідача - виконавчий комітет Одеської міської ради. Продовжено слухання справи за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, третя особа: [PERSON] , про скасування державної реєстрації та визнання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради щодо включення нежитлового приміщення до комунальної власності незаконним та зустрічним позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , за участю третьої особи на стороні позивача: Одеської міської ради про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування державної реєстрації права власності. 26 лютого 2021 року від [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення. Протокольною ухвалою суду від 15 березня 2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до слухання по суті. 10 березня 2022 року від [PERSON] до суду надійшла заява про слухання справи за відсутності. 19 квітня 2022 року від [PERSON] до суду надійшли додаткові письмові пояснення щодо музею ХХ сторіччя колекціонера [PERSON] . В судовому засіданні 19 вересня 2022 року [PERSON] та його представника первісний позов підтримали в повному обсязі та надали свої пояснення. Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради просила зустрічний позов задовольнити, а первісний позов залишити без задоволення. Представник виконавчого комітету Одеської міської ради просила зустрічний позов задовольнити, а первісний позов залишити без задоволення. В судовому засіданні 26 жовтня 2022 року судом досліджені докази. Представник [PERSON] надав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Судом оголошено перерву для надання належним чином оформленої заяви представника [PERSON] про застосування строків позовної давності та надання своїх пояснень Позивачу за зустрічним позовом щодо заяви про застосування строків позовної давності. 28 жовтня 2022 року від [PERSON] до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності в частині позовних вимог про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер: ОД 18111098023, зареєстровану 10 квітня 2011 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо реконструкції з розподілом на квартиру та нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення № 8. В судовому засіданні 21 червня 2023 року [PERSON] та його представник первісний позов підтримали та просили задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради просив первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Представник Одеської міської ради просив первісний позов залишити без задоволення, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 28 січня 2005 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради видано [PERSON] Свідоцтво про право власності, відповідно до якого [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , яка складається з двох жилих кімнат жилою площею 24,0 кв.м., загальною площею 88, 5 кв.м., яка відображена у технічному паспорті від 27.12.2004 року. Свідоцтво видане на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 21 січня 2005 року № 114. 10 квітня 2011 року Інспекцією ДАБІ в Одеській області зареєстровано за № ОД18111098023 Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме реконструкції з розподілом на квартиру та нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення № 8, код об`єкта 1122.1, Категорія складності ІІ. Замовником якої є [PERSON] . Інформація про об`єкт будівництва: реконструкція з розподілом на квартиру та нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення № 8, початок будівництва 2010 рік, закінчення будівництва 2011 рік, загальна площа будівлі 245,7 (квартира [ADDRESS] , 5 кв.м. (житлова 24 кв.м., підсобна 64, 5 кв.м.)), нежитлові приміщення № 8 157, 2 кв.м. 28 серпня 2018 року [PERSON] отримала Технічний паспорт на нежитлове приміщення [ADDRESS] . 05 вересня 2018 року на підставі рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Морозової Ольги Станіславівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42913058 від 10.09.2018 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальна площа 88, 5 кв.м., житлова площа 24 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1639594551101. Підставою виникнення права власності стало технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 28.08.2018, видавник ТОВ «Бюро Консалт Сервіс»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД18111098023. Виданий 10.04.2011, видавник: Інспекція ДАБІ в Одеській області ; свідоцтво про право власності, серія та номер: ССА№ [NUMBER] . Виданий 28.01.2005, видавник: Виконавчий комітет Одеської міської ради. Слід зазначити, що доказів реєстрації права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення № 8, загальною площею 157,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , сторонами до суду не надано. 17 вересня 2018 року [PERSON] продала та передала у власність [PERSON] приміщення 8 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 157,2 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу приміщення від 17 вересня 2018 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 121. Як вбачається з зазначеного Договору купівлі-продажу від 17 вересня 2018 року, приміщення 8 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 157,2 кв.м. належало [PERSON] на підставі Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 10.09.2018 року [PERSON] , Одеською філією комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1639564751101. Зазначений документ пред`явлено нотаріусу при укладенні договору і залишається в його справах на зберіганні. Сторонами не заявлялось клопотання про витребування у нотаріуса документів, які надавались [PERSON] на підтвердження права власності під час укладання зазначеного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Разом з цим, 17 вересня 2018 року на підставі рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Дишлевою Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43046018 від 17.09.2018 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на приміщення 8 по [ADDRESS] , загальна площа 157,2 кв.м. Підставою виникнення права власності стало технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 28.08.2018, видавник ТОВ «Бюро Консалт Сервіс»; договір купівлі-продажу, серія та номер: 121. Виданий 17.09.2018 року, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дишлева Т.В. Разом з цим, 26 грудня 2018 року Виконавчий комітет рішенням № 552 від 26.12.2018 року про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташовані в м. Одеса у відповідності до статей 29, 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» виконавчого комітету Одеської міської ради вирішив зареєструвати право комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташовані в м. Одесі, згідно з переліком, серед якого з поміж іншого, але не виключно доручено департаменту комунальної власності Одеської міської ради відповідно до чинного законодавства України у тримісячний строк вжити заходів щодо реєстрації за територіальною громадою м. Одеси права власності на об`єкти нерухомого майна згідно пунктами 1, 2 цього рішення. З Додатку до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.12.2018 року № 552 вбачається перелік об`єктів нерухомого майна, розташованих у м. Одесі, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси з поміж іншого, але не виключно нежитлове приміщення № 101 загальною площею 160, 2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 22 березня 2019 року на підставі рішення державного реєстратора Юридичного департаменту Одеської міської ради Гаврющенко Ольги Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 46201326 від 28.08.2019 року зареєстровано за Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради право комунальної власності на приміщення 101, загальною площею 160, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1797821351101. 08 серпня 2018 року Територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради отримано Технічний паспорт на нежитлове приміщення [ADDRESS] . Щодо позовних вимог за первісним позовом [PERSON] про скасування державної реєстрації та визнання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради щодо включення нежитлового приміщення до комунальної власності незаконним, суд вирішуючи спір виходив з наступного. Звертаючись до суду, [PERSON] просив скасувати рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 552 від 26.12.2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташованого в м. Одесі» в частині включення нерухомого майна нежитлових приміщень, загальною площею 160,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; Скасувати реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеса, яка відбулась 22.03.2019 року, номер запису про право власності: 30924558. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1797821351101, реєстрація проведена юридичним департаментом Одеської міської ради реєстратором Гаврющенко Ольгою Володимирівною. Так, судом встановлено, що відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 1991 року № 311\~«Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» весь житловий і нежитловий фонд перейшов до комунальної власності. На виконання\~зазначеної постанови\~Кабінету Міністрів\~України та\~вказаного рішення\~Одеської обласної\~ради виконавчим\~комітетом Одеської\~міської ради\~прийнято рішення\~від 26.12.2018\~року №\~552 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м. Одеси», яким доручено КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості провести технічну інвентаризацію об`єктів нежитлового фонду (пункт 1.1 рішення). Доручено департаменту комунальної власності Одеської міської ради відповідно до чинного законодавства України у тримісячний строк вжити заходів щодо реєстрації за територіальною громадою м. Одеси права власності на об`єкти нерухомого майна з пунктами 1,2 цього рішення. Зокрема, на підвальне приміщення 101, загальною площею 160, 2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з\~витягом про\~реєстрацію права\~власності на\~нерухоме майно\~нежитлові приміщення\~підвалу\~№\~101,\~заг.пл.\~160,\~2\~кв.м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] з 22.03.2019 року зареєстровані за Одеською міською радою. Технічна характеристика даного приміщення була відображена в технічному паспорті, виготовлено 08 серпня 2018 року. Отже, територіальна громада м. Одеси набула право власності на вказаний об`єкт нерухомості на підставі\~постанови Кабінету Міністрів України\~від 05 листопада 1991 року № 311\~та прийнятим на її виконання рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області». Разом з цим, судом встановлено та не заперечувалось учасниками справи, що станом на день розгляду справи існує дві реєстрації права власності на одне і те ж саме приміщення: за територіальною громадою в особі Одеської міської ради та за [PERSON] . Предметом первісного позову у цій справі є вимога про скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 552 від 26.12.2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташованого в м. Одесі» в частині включення нерухомого майна нежитлових приміщень, загальною площею 160, 2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] та скасування реєстрації права власності за територіальною громадою міста Одеса, яка відбулась 22.03.2019 року, номер запису про право власності: 30924558. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1797821351101, реєстрація проведена юридичним департаментом Одеської міської ради реєстратором Гаврющенко Ольгою Володимирівною. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами\~статей\~19,\~140,\~143,\~144,\~146 Конституції України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються\~конституцією\~або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. У Конституції України\~передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144). На основі цього положення Конституції України\~в\~Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що у формі рішень рада приймає нормативні та інші акти (частина перша статті 59). Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята\~статті 59 Закону\~України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується (частина перша\~статті 393 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 11 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою\~статті 21 ЦК України, суд визнає, зокрема, незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом. Так, підставами для визнання акту недійсним (незаконним) є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Рішення органу місцевого самоврядування, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 30.01.2019 у справі № 803/413/18. Частиною першою статті 2 ЦПК України\~встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України). За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. При цьому особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. За змістом частини першої\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.\~Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (частина перша статті 321, частина перша\~статті 386 ЦК України). Згідно із приписами статей 392,\~393 ЦК України захист права власності особи здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання незаконним та скасування за позовом власника майна правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника. Отже, [PERSON] як особа, якій належить право власності на спірне нерухоме майно, наділена правом на звернення до суду з метою захисту порушеного права. Суд вбачає, що на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року №311\~«Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ затверджені Перелік державного майна, що передано у власність Одеської обласної ради (додаток 1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток 2). Згідно з п. 1 розділу «Житлово-комунальне господарство» додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів, до категорії якого, віднесено, зокрема, й спірне майно. Відповідно до акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність міста Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992 року, складеного на підставі\~постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311\~та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово- комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та нежитлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис, житлових будівель. Згідно ч. 2 ст. 32, ч.ч.1,2 ст. 35 Закону України «Про власність» (у редакції від 07.02.1991 року, яка діяла на момент виникнення права комунальної власності на спірну квартиру) суб`єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі обласних, районних, міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Об`єктами права комунальної власності є, у тому числі, державний житловий фонд. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності. За положеннями ч. 1\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч.ч.1, 3\~ст. 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільного\~кодексу України 2004 року\~його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Статтею 1Закону України "Про місцеве самоврядування"\~визначено право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування . Згідно ч. 1\~ст. 60 Закону України від 21.05.1997р. № 280/97 "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. За змістом ч. 5 ст. 60 наведеного Закону органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції. Відповідно до ч. 8 ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно з п. 30 ч. 1\~ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від № 552 від 26.12.2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташованого в м. Одесі» в частині включення нерухомого майна нежитлових приміщень, загальною площею 160,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] спрямовано на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ, на реалізацію приписів цих актів. Оскаржуване позивачем рішення виконавчого комітету Одеської міської ради приймалося на виконання та з метою реалізації актів Кабінету Міністрів України та Одеської обласної ради народних депутатів, які, в силу наведених вище норм\~Конституції\~та законів України є обов`язковими до виконання. Крім того, вказані акти до даного часу не були скасовані, їх дію не припинено, вони залишаються чинними та обов`язковими до виконання. За викладеного суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] у частині скасування виконавчого комітету Одеської міської ради № 552 від 26.12.2018 року «Про реєстрацію права комунальної власності територіальної громади м. Одеси на об`єкти нерухомого майна, розташованого в м. Одесі» в частині включення нерухомого майна нежитлових приміщень, загальною площею 160,2 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на те, що вимоги про скасування реєстрацію права власності за територіальною громадою міста Одеса, яка відбулась 22.03.2019 року, номер запису про право власності: 30924558. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1797821351101, реєстрація проведена юридичним департаментом Одеської міської ради реєстратором Гаврющенко О.В., є похідними, а отже також задоволенню не підлягають. За ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до виконавчого комітету Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, третя особа: [PERSON] про скасування державної реєстрації та визнання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради щодо включення нежитлового приміщення до комунальної власності незаконним. Щодо зустрічного позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування державної реєстрації права власності. Так, звертаючись до суду з позовом, Департамент комунальної власності Одеської міської ради просив скасувати реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер: ОД 18111098023, зареєстровану 10.04.2011 року. Як зазначалось вище, 10 квітня 2011 року Інспекцією ДАБІ в Одеській області зареєстровано за № ОД18111098023 Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, а саме реконструкції з розподілом на квартиру та нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення № 8, код об`єкта 1122.1, Категорія складності ІІ. Замовником якої є [PERSON] . Інформація про об`єкт будівництва: реконструкція з розподілом на квартиру та нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення № 8, початок будівництва 2010 рік, закінчення будівництва 2011 рік, загальна площа будівлі 245,7 (квартира [ADDRESS] , 5 кв.м. (житлова 24 кв.м., підсобна 64, 5 кв.м.)), нежитлові приміщення № 8 157, 2 кв.м. 28 серпня 2018 року [PERSON] отримала Технічний паспорт на нежитлове приміщення [ADDRESS] . 05 вересня 2018 року на підставі рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація бізнесу» Коровинської сільської ради Недригайлівського району Сумської області Морозової Ольги Станіславівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42913058 від 10.09.2018 року за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , загальна площа 88, 5 кв.м., житлова площа 24 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1639594551101. Підставою виникнення права власності стало технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 28.08.2018, видавник ТОВ «Бюро Консалт Сервіс»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД18111098023. Виданий 10.04.2011, видавник: Інспекція ДАБІ в Одеській області ; свідоцтво про право власності, серія та номер: ССА№ [NUMBER] . Виданий 28.01.2005, видавник: Виконавчий комітет Одеської міської ради. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові від 12 червня 2019 року по справі № 916/1986/18 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю. Отже, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного. За таких обставин, суд робить висновок, що отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на вже реконструйовану квартиру від 28.01.2005року ССА№436249, свідчить про те, що декларація про готовність об`єкту до експлуатації від 10 квітня 2011 року за № 10 квітня 2011 вичерпала свою дію фактом виконання, а отже її скасування не буде нести будь-яких правових наслідків. За таких обставин, суд робить висновок про необґрунтованість позовних вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , за участю третьої особи на стороні позивача: Одеської міської ради про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Щодо строків позовної давності в частині скасування реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серії та номер: ОД 18111098023, зареєстровану 10.04.2011 року, які були заявлені [PERSON] , суд відзначає наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно ч. 1\~ст.\~261\~ЦК України\~перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.\~ст. 252-255 ЦК України. При цьому\~ст.\~\~261\~ЦК України\~встановлено, що початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вказує\~Верховний Суд\~у постанові\~від 21\~жовтня 2020\~року у\~справі №\~509/3589/16-ц\~(провадження\~№ 61-16895св18)\~сплив позовної\~давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~в позові\~та\~застосовується тільки\~до\~обґрунтованих\~позовних вимог.\~Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, строки позовної давності не застосовуються. Щодо позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про витребування від [PERSON] нежитлового приміщення першого поверху № 101 за адресою: [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, виселення [PERSON] з нежитлового приміщення першого поверху № 101 за адресою: [ADDRESS] та скасування запису про право власності № 27956564 від 17.09.2018 року за [PERSON] стосовно об`єкта нерухомого майна, реєстраційний номер 1639564751101 у вигляді нежитлового приміщення № 101, загальною площею 157, 2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, Одеська міська рада не позбавлена титулу власника нежитлове приміщення № 101, загальною площею 160,2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згоди на відчуження зазначеного приміщення власником не надавалося та відповідне рішення міською радою не приймалося. Таким чином, можливо зробити висновок про вибуття із комунальної власності спірного приміщення без згоди власника. На теперішній час, відповідно до інформації із Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, за [PERSON] зареєстровано право приватної власності нежитлове приміщення № 8 загальною площею 157,2 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу від 17.09.2018 року № 121. Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 327 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Як вбачається з матеріалів справи, Одеська міська рада, від імені та в інтересах якої у сфері управління комунальною власності територіальної громади м. Одеси діє департамент комунальної власності Одеської міської ради, без належних правових підстав позбавлені можливості користуватися своїми правами як власник частиною нежитлового приміщення підвалу № 101, площею 160,2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . За приписками статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яке не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Правову позицію щодо витребування майна у добросовісного набувача висловив Верховний суд України у постанові від 02.09.2015 р. по справі № 6-1168цс15: «Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросного набувача у всіх випадках». Окрім того, відповідно до постанови ВСУ від 17.12.2014 р. Згідно з полодженнями статті 388\~ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Згідно з п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 388 ЦК України спірне майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння. Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, однак враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження спірного приміщення не приймалось, тому приміщення вибуло з комунальної власності поза волею власника. Як вбачається з матеріалів справи, Одеською міською радою рішення щодо передачі у приватну власність нежитлового приміщення № 101, загальною площею 160,2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не приймалося, й на те, що до теперішнього часу, територіальна громада м. Одеси не була позбавлена титулу власника майна, а отже, є законним власником. Слід зазначити, що суд враховує ту обставину, що в матеріалах справи є висновок експерта Рапач К.В. складений 21.12.2019 року № 22/19, відповідно до якого зазначено, що «нежитлове приміщення підвалу № 8, площею 157,2 кв.м., розташоване в будинку [ADDRESS] є нежитловим приміщенням в структурі багатоквартирного будинку, що не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин». Велика Палата Верховного суду у справі 461/9578/15-ц (постанова від 25.01.2021) зробила висновок щодо розмежування приміщень в багатократних будинках, відтак: У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням. Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Статтею 10 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила). Пунктом 3.2.1 Правил установлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається (пункти 3.2.5, 3.2.7 Правил). Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники горища - власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, у якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири в багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення. Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників. Разом з тим, варто відзначити, що нежитлове приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Таким чином, у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежитлові приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і\~є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять,\~слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 598/175/15 від 23 жовтня 2019 року у житлових будинках можуть бути як допоможні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні,\~художні майстерні\~тощо). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не надав до суду належних та допустимих доказів того, що спірне приміщення є допоміжним, а надані докази у вигляді висновку експерта встановлюють, що спірне приміщення є нежитловим, а відтак суд не приймає до уваги твердження [PERSON] стосовно того, що [PERSON] під час реєстрації спірного приміщення скористалась своїм правом на частину спільної власності. З Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Отже, якщо судом буде встановлено, що продавець не мав право відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Крім того, вищевказана Постанова Пленуму ВСУ вказує, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У відповідності до ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ч. 3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі. Також, суд враховує ту обставину, що сторонами не заявлялось клопотання про витребування у нотаріуса документів, які надавались [PERSON] на підтвердження права власності під час укладання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 17 вересня 2018 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] приміщення 8 за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 157, 2 кв.м. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не є законним власником нежитлового приміщення першого поверху № 101, загальною площею 160,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна у вигляду нежитлового приміщення № 8, загальною площею 157,2 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , що позбавляє Відповідачів можливості не лише користуватися, а й розпоряджатися спірним об`єктом нерухомого майна. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за зустрічним позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , за участю третьої особи на стороні позивача: Одеської міської ради про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування державної реєстрації права власності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного та

Outcome: partial