Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

У вересні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житомиргаз Збут» (далі за текстом Товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожитий природний газ. Позовна заява мотивована тим, що відповідач є споживачем природного газу за адресою: [ADDRESS] (далі за текстом Квартира), у зв`язку з чим їй відкрито особовий рахунок. У порушення вимог Правил постачання природного газу відповідач не забезпечила своєчасну та повну оплату вартості природного газу, внаслідок чого за період з 01.05.2019\~по 17.01.2023 утворилась заборгованість у сумі 1222,52 грн, яку Товариство просило стягнути на свою користь, а також 129,45 грн інфляційних втрат, 3% річних в сумі 69,03 грн та 2648 грн витрат по сплаті судового збору. В судове засідання представник позивача не прибув. Надав заяву, в якій позов підтримав в повному об`ємі, просив задовольнити з підстав, у ньому зазначених. \~ \~ \~ \~ Відповідачка в судовому засіданні не визнала позовні вимоги, мотивуючи тим, що вона не являється власником Квартири, яка з 17.01.2018 належить її повнолітній доньці [PERSON] , а відтак вона не може відповідати по борговим зобов`язанням іншої особи. Додатково зазначила, що у зв`язку із одруженням у 2020 році змінила своє прізвище на [PERSON] . Заслухавши пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до наступного висновку. Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються Законом України «Про ринок природного газу» (далі за текстом Закон), Кодексом ГРМ, Правилами постачання природного газу, затверджених постановою №249 6Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 (далі за текстом Правила) та іншими нормативно-правовими актами України. Згідно Закону побутовий споживач це фізична особа, яка придбаває природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних побутових потреб, що не включає професійну та комерційну діяльність. Постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості в кількості та порядку, передбаченого договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором (ст.12 Закону). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом (ст.162 ЖК України). Відповідно до п.2 розділу ІІІ Правил, договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням ст.ст.633-634, 641-642 ЦК України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано суду типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам, заяву-приєднання до умов договору, довідку про реєстрацію [PERSON] у Квартирі та відкриття на її ім`я особового рахунку № [NUMBER] від 31.05.2019, по якому згідно розрахунку споживання природного газу нараховано заборгованість за період з 01.05.2019 по 17.01.2023 в сумі 1222,52 грн. Разом з тим, згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу Квартири від 17.01.2018 власником останньої є не відповідачка [PERSON] , а [PERSON] , тобто інша особа. Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення цивільно-процесуального законодавства свідчить, що дії суду залежать від волевиявлення сторін. Суд не вправі вказувати, які саме необхідно стороні подати докази та їх кількість, оскільки це є елементом змагальності сторони у справі, тобто її обов`язком. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін, без їх волі, суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд. Позивачем не було надано доказів про існування між ним та саме [PERSON] договірних відносин та, відповідно, неналежне виконання останньою зобов`язань, а тому позовні вимоги є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, відтак в їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі. Слід зазначити, що суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. У цій справі позивач пред`явив позов до [PERSON] , клопотань про заміну цієївідповідачкиналежноюне заявляв. Резюмуючи, зазначене також є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову, як такого, що пред`явлений до не належного відповідача.

Outcome: dismissed