Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У червні 2021 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Національного університету «Києво-Могилянська академія» про захист честі, гідності і ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації; про визнання факту дискримінації науково-педагогічного працівника. В обґрунтування позовних вимог вказав, що працював на кафедрі міжнародного та європейського права Національного університету «Києво-Могилянська академія» (далі - НаУКМА) з вересня 2010 року. В 2020 році було проведено конкурс на заміщення посади доцента кафедри міжнародного та європейського права НаУКМА. Основні професійно-кваліфікаційні вимоги, що ставляться до претендентів на науково-педагогічні посади факультету правничих наук НаУКМА, встановлено рішенням деканом факультету правничих наук НаУКМА [PERSON] , який водночас є головою вченої ради факультету правничих наук НаУКМА. На переконання позивача зазначені вимоги є виявом зумисної непрямої дискримінації у процесі наймання на роботу, оскільки рівень вимог на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права значно перевищував рівень вимог до семи інших аналогічних посад доцентів на факультеті правничих наук НаУКМА без будь-якої правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети. Упродовж травня-червня 2020 року він взяв участь у конкурсі на заміщення посади доцента кафедри міжнародного та європейського права НаУКМА. 15 червня 2020 року пройшло дистанційне засідання вченої ради факультету правничих наук Національного університету «Києво-Могилянська академія» (далі - вчена рада), де було обрано на посади доцентів вісім осіб. Однак на переконання позивача умови майбутнього трудового контракту [PERSON] значно гірші аніж для семи інших осіб, які перебували в аналогічній ситуації, а саме: для семи осіб встановлено строк трудового контракту 5 років, для позивача - 2 роки. 26 червня 2020 року в деканаті факультету правничих наук НаУКМА ознайомився із оригіналом першого варіанта витягу з протоколу засідання вченої ради факультету правничих наук НаУКМА від 15 червня 2020 року №4, в якому ним виявлено, що окрім порушень, допущених безпосередньо в процесі засідання вченої ради, 1-й варіант витягу подає спотворену картину перебігу засідання та ухвалених на ньому рішень оскільки містить численні недостовірні відомості та водночас не містить інформації про істотні юридично значущі факти, які в подальшому були виправлені 25 серпня 2020 року. 18 червня 2020 року позивач письмово звернувся до виконувача президента НаУКМА із пропозицією укласти контракт між НаУКМА та ним про прийняття на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права як із обраним за конкурсом строком з 1 вересня 2020 року по 31 серпня 2025 року (5 років). 20 липня 2020 року отримав листа від т.в.о. президента НаУКМА [PERSON]., у якому йому запропонувала укласти контракт на 2 роки, на що він погодився оскільки укладення контракту строком на два роки було не наслідком вільного волевиявлення, а наслідком перебування в скрутному становищі морального плану. Водночас, на переконання позивача, таке укладення є зловживанням із боку уповноважених посадових осіб НаУКМА обставинами, в яких перебувала інша сторона. 19 серпня 2020 року [PERSON] звернувся до т.в.о. президента НаУКМА із заявою про проведення внутрішнього службового розслідування щодо порушень встановленого порядку функціонування вченої ради факультету правничих наук НаУКМА, та заявою із повторною пропозицією укласти контракт на строк п`ять років, ураховуючи нововиявлені обставини, в чому йому було відмовлено листом т.в.о. президента НаУКМА [PERSON]. від 28.08.2020. У листі від 18 вересня 2020 року про результати роботи комісії, яку було створено на підставі заяви позивача про проведення внутрішнього службового розслідування, [PERSON] обмежився тим, що зазначив, що витяг із протоколу, який йому видали 25 серпня 2020 року, містить дані, які відповідають оригіналу протоколу. Комісія і т.в.о. президента НаУКМА знехтували той факт, що водночас циркулюють як офіційні документи щонайменше два варіанти витягу різного змісту, який зберігається в особовій справі працівника [PERSON] , на підставі якого було ухвалено дискримінаційні кадрові рішення щодо нього. Другий варіант витягу, де частину неправдивої і недостовірної інформації вилучено, було виготовлено на 19 днів пізніше за день підписання контракту з позивачем (7 серпня 2020 року). 02 жовтня 2020 року [PERSON] звернувся до т.в.о. президента НаУКМА із пропозицією укласти додаткову угоду до контракту №90 від 07.08.2020, в якій передбачити строк контракту по 31 серпня 2025 року, яка була відхилена листом від 27.10.2020 №10/1064 т.в.о. президента НаУКМА [PERSON]. Отже, позивач стверджує, що на основі внесених до документації недостовірних відомостей, тимчасові виконувачі обов`язків президента НаУКМА [PERSON] і [PERSON] ухвалили неправомірні кадрові рішення щодо умов контракту з ним. Позивачем встановлено п`ять фактів порушення порядку обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників, тридцять фактів поширення недостовірної інформації з боку посадових осіб НаУКМА, яка стосується до нього як до претендента посади доцента або члена вченої ради ФПрН, чотири випадки браку інформації про юридично значущі факти, а також прояви дискримінації щодо нього. Враховуючи викладене та сукупність обставин, викладених у позові, позивач вказує, що наявний юридичний склад правопорушення «дискримінація», яка заборонена законодавством України, що обмежує його права і законні інтереси за ознакою його належності до групи науково-педагогічних працівників, які мають публікації у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus та/або Web of Science, та за ознакою претендування на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права НаУКМА, а тому просить суд: 1) скасувати ухвалу вченої факультету правничих наук Національного університету "Києво-Могилянська академія", прийняту на її засіданні 15 червня 2020 року, в частині строку контракту із [PERSON] як таку, що суперечить підпунктам 1.1., 1.2. Положення про Вчену раду факультету Національного університету "Києво-Могилянська академія", затвердженого наказом НаУКМА № 404 від 17.10.2016 р., підпунктам 5.1., 5.9., 6.2. Положення про порядок обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників Національного університету "Києво-Могилянська академія", затвердженого наказом Національного університету "Києво-Могилянська академія" від 16.04.2020 №126, і прийняту з перевищенням меж наданих цій раді повноважень щодо строків контрактів із науково-педагогічними працівниками; 2) визнати протиправними дії та бездіяльність, що спричинили дискримінацію у формі непрямої дискримінації, прямої дискримінації та утиску [PERSON] за ознакою претендування на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права Національного університету "Києво- Могилянська академія" і за ознакою наявності публікацій у періодичних виданнях, включених до наукометричних баз Scopus та/або Web of Science, у процесі конкурсу на заміщення посади доцента 2020 року і укладення відповідного трудового контракту, а також заподіяння йому моральної шкоди унаслідок поширення недостовірної інформації, яка його стосується, з боку Національного університету "Києво-Могилянська академія", виконувачів обов`язків президента Національного університету "Києво-Могилянська академія" [PERSON] та [PERSON] , голови вченої ради факультету правничих наук Національного університету "Києво-Могилянська академія" Азарова Дениса Сергійовича, секретаря вченої ради факультету правничих наук Національного університету "Києво- Могилянська академія" [PERSON] ; 3) для протидії дискримінації і спростування недостовірної інформації зобов`язати Національний університет "Києво-Могилянська академія" відкликати листи тимчасових виконувачів обов`язків президента Національного університету «Києво-Могилянська академія» на ім`я [PERSON] від 09.07.2020 №10/639, від 28.08.2020 № 10/798, від 18.09.2020 № 10/894 та від 27.10.2020 №10/1064; у витязі із протоколу засідання вченої ради факультету правничих наук Національного університету «Києво-Могилянська академія» від 15 червня 2020 року №4, з яким [PERSON] ознайомився 26 червня 2020 року, слова "хоча претендент не з 2014 по 2020 рік не мав публікацій, тому" та слова "строком на два роки" вилучити, пункт 3 і пункт 4 із тексту вилучити; відкликати витяг із протоколу засідання вченої ради факультету правничих наук Національного університету "Києво-Могилянська академія" від 15 червня 2020 року №4, з яким [PERSON] ознайомився 25 серпня 2020 року; у протоколі засідання вченої ради факультету правничих наук Національного університету «Києво-Могилянська академія» від 15 червня 2020 року №4 слова "хоча претендент 2014 по 2020 рік не мав жодної наукової публікації" (сторінка 3) вилучити, слова "відсутність у [PERSON] публікацій" (сторінка 4) вилучити, абзаци другий і третій на сторінці 4 вилучити, у пунктах 2 - 11 (С. 5 - 7) фрагмент тексту від слів "Умовами контракту..." до слів "... освітньої діяльності" включно вилучити, у пунктах 2 - 7 та 9 - 11 (С. 5 -7) слова "строком на п`ять років" вилучити, у пункті 8 (С. 6) слова "строком на два роки" вилучити; не пізніше ніж на п`ятий день після набрання рішенням суду, спричиненим цією позовною заявою, законної сили розмістити реквізити рішення, включно із іменем позивача і назвою відповідача, та повний текст ц резолютивної частини рішення, а також текст "Твердження [PERSON] на засіданні вченої ради ФПвН 15.06.2020 "відсутність у [PERSON] публікацій" є неправдиве" (відтворені шрифтом Таїюта, кегль 14, зі збереженням виділення жирним шрифтом) на головній сторінці сайту Національного університету "Києво-Могилянська академія" за адресою https://www.ukma.edu.ua/ і на головній сторінці сайту факультету правничих наук Національного університету "Києво-Могилянська академія" за адресою https://law.ukma.edu.ua/, забезпечивши наявність указаних відомостей не менше ніж 180 днів; 4) для протидії дискримінації зобов`язати президента Національного університету "Києво-Могилянська академія" повторно розглянути питання умов контракту №90 (з науково-педагогічним працівником), укладеного із [PERSON] , відповідно до законодавства України, локальних нормативних актів Національного університету "Києво-Могилянська академія", чинних на момент виникнення правовідносин із обрання та прийняття на роботу 2020 року [PERSON] , ураховуючи це рішення, і запропонувати іншій стороні укласти відповідну додаткову угоду до зазначено контракту. Ухвалою суду від 24 листопада 2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 23 грудня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому в.о. президента НаУКМА [PERSON] просила відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказано, що професійно-кваліфікаційні вимоги до претендентів на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права було встановлено відповідно до чинного законодавства та актів НаУКМА. За пропозицією [PERSON] рівень професійно-кваліфікаційних вимог був понижений порівняно із тими вимогами, які пропонували завідувач кафедри міжнародного та європейського права [PERSON] і доцент цієї ж кафедри [PERSON] .. Однією з професійно-кваліфікаційних вимог що ставились до претендента на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права була наявність не менше однієї публікації у виданнях, які індексуються в Scopus або Web of Science за останні три роки (в тому числі публікацій, прийнятих до друку) та/або не менше двох публікацій у фахових чи іноземних виданнях за останні три роки. Серед документів, які позивач подав на конкурс, є перелік його публікацій. За цим переліком позивач нібито мав дві публікації за період від 2014 р. по 2020 роки. Це публікації у фахових виданнях України. Однак у цьому переліку не вказано видання, у якому начебто оприлюднену статтю «Прецедент як стрижневий складник англо-американського права та його входження в правову систему України», зазначено лише установу - Інститут держави і права ім. В.М. Корецького НАН України. Декан факультету правничих наук [PERSON] виявив зазначений недолік, який давав формальні підстави не допустити [PERSON] до участі у конкурсі. [PERSON] звернувся листом до позивача з пропозицією надати покликання на статтю, оскільки знайти статтю в Інтернеті не вдалося, а назву журналу вказано некоректно. У відповідь на зазначений лист [PERSON] повідомив, що журнал ще не оприлюднено, наклад не поширено, статтю не розміщено на сайті, що означає, що [PERSON] не відповідав професійно-кваліфікаційним вимогам, що ставились до претендента на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права, оскільки не мав достатньої кількості оприлюднених статей. Отже, кандидатура [PERSON] формально не відповідала професійно-кваліфікаційним вимогам, що ставились до претендента на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права, а подані на конкурс документи не містили всієї необхідної інформації. Зазначені обставини не було використано для не допуску [PERSON] до конкурсу. [PERSON] вчасно повідомив [PERSON] про необхідність усунення хиб у документах, а конкурсна комісія допустила його до участі у конкурсі пори невідповідність його кандидатури професійно-кваліфікаційним вимогам. Також вказано, що [PERSON] протягом понад 5 років не виконував обов`язку покладеного на нього контрактом і Законом як на доцента і не провадив основних видів наукової роботи. Зазначене доводиться звітом, поданим [PERSON] (додаток 17) та переліком його публікацій (додаток 8). У звіті вбачається, що до початку 2020 року жодного з основних видів наукової роботи [PERSON] не виконано. Отже, твердження [PERSON] про повне виконання умов контракту є неправдивими. Твердження позивача про те, що рішення вченої ради відносно обрання [PERSON] на посаду доцента були обумовлені наданням неправдивої інформації не відповідають дійсності, насамперед тому, що позивач не виконав умови контракту в частині провадження основних видів наукової роботи. У НаУКМА немає обов`язку укладати контракти з науково-педагогічними працівниками на строк 5 років. Визначення строку контракту є предметом договірних відносин. Позивач не має права вимагати укласти з ним контракт на строк, більший ніж того потребує працедавець, тобто НаУКМА. Дворічний строк контракту не може розглядатись як дискримінація, оскільки працедавець має повне право визначати кваліфікацію потрібного йому працівника, його функції та строк, протягом якого потреба у такому працівникові існує. Вимоги до претендентів на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права встановлено з метою прийому на роботу працівника певної кваліфікації, а не будь-якої людини, яка має право на працю. Забезпечення належної кваліфікації працівників є безумовним правом НаУКМА як працедавця. Також у відзиві вказується про суперечливу поведінка позивача, яка полягає в тому, що він погоджується на умови контракту на 2 роки, а через рік звертається до суду. Посилання на те, що дії посадових осіб НаУКМА створюють зневажливу атмосферу на роботі та серед студентів і є утиском не підтверджені жодними доказами, а є лише суб`єктивними твердженнями позивача. 10 січня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив у якій позивач повторно вказав на порушення з боку працівників НаУКМА по відношенню до нього. Також зазначив про порушення норм ЦПК України при подачі відзиву. 21 січня 2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в якому т.в.о. президента НаУКМА вказує, що наведені твердження у відповіді на відзив є бездоказовими суб`єктивними оціночними судженнями, які ґрунтуються на припущеннях або повторюють судження у позовній заяві, які були спростовані у відзиві на позовну заяву. Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача адвокат Липовой І.В. заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 4 ст. 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством; Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі; Згідно з ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники мають право, зокрема, на: академічну свободу, включаючи свободу викладання, свободу від втручання в педагогічну, науково-педагогічну та наукову діяльність, вільний вибір форм, методів і засобів навчання, що відповідають освітній програмі; відзначення успіхів у своїй професійній діяльності; справедливе та об`єктивне оцінювання своєї професійної діяльності; захист професійної честі та гідності; безпечні і нешкідливі умови праці; участь у роботі колегіальних органів управління закладу освіти; захист під час освітнього процесу від будь-яких форм насильства та експлуатації, у тому числі булінгу (цькування), дискримінації за будь-якою ознакою, від пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю. Враховуючи положення ст. ст. 32, 68 Конституції України, суд, вирішуючи даний спір, повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. У доктрині цивільного права поняття «честь» визначається як суспільна оцінка особистості, міра її духовних, соціальних цінностей. Гідність є внутрішньою самооцінкою громадянина його властивостей, здатностей, світогляду, суспільного значення. Зі словом «честь» пов`язується оцінка суспільством моральних та інтелектуальних особливостей людини, зі словом «гідність» усвідомлення людиною факту, що вона володіє незганьбленими моральними та інтелектуальними якостями. Гідність є не лише самооцінкою, а й сукупністю об`єктивних якостей людини, які визначають її репутацію у суспільстві. Гідність людини це та цінність, якої вона набуває і яку зберігає в суспільстві. Таким чином, честь і гідність тісно пов`язані між собою. Якщо гідність цінність людини, то честь це, по суті, оцінка цієї цінності. Поняття «ділова репутація» вживається поряд із поняттями «честь», «гідність». У певному розумінні саме поняття «репутація» збігається з поняттям «честь» у її зовнішньому об`єктивному значенні. При цьому репутація людини залежить від неї самої, формується на основі її поведінки. Наскільки людина турбується за свою репутацію, можна судити виходячи з її вчинків. Репутація може бути позитивною або негативною і має рухомий характер залежно від того, на якій інформації вона базується. Ділова репутація являє собою приватний випадок репутації взагалі, яка склалася щодо особливостей конкретної фізичної особи (її переваг та недоліків). Враховуючи те, що йдеться про абсолютні суб`єктивні права, суть обов`язку невизначеного кола зобов`язаних осіб полягає в утриманні від посягання на ділову репутацію фізичної особи. Це вказує на визначальне значення дій не самої управомоченої особи, а утримання від дій зобов`язаних осіб. Як на тому наголошено у п.6.32постанови Великої Палати Верховного Суду від12.11.2019у справі№904/4494/18, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що 12.04.2020 було оголошено конкурс на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права НаУКМА та визначено основні професійно-кваліфікаційні вимоги, що ставляться до претендентів на цю посаду. Позивач подав документи на конкурс та був допущений до його участі. 15.06.2020 відбулось засідання Вченої ради факультету правничих наук НаУКМА, на якому було ухвалено рішення про обрання [PERSON] на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права НаУКМА строком на 2 роки. Як встановлено з матеріалів справи, жодних доказів того, що діями відповідача під час проведення вказаного конкурсу було завдано шкоди немайновим правам та інтересам позивача матеріали справи не містять. Крім того, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження того, що оспорювана інформація безпосередньо вплинула на ділову репутацію позивача. Зокрема, що саме у зв`язку з цим, мало місце погіршення ділової репутації, зниження його рейтингу з боку студентів та те, що поширення відповідачем вищезазначеної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги посилаючись на те, що у протокол засідання вченої ради факультету правничих наук НаУКМА від 15 червня 2020 року № 4, а також у перший та другий варіанти витягу із нього внесено недостовірні і неповні відомості, що вплинуло на зміст ухвалених рішень адміністрацією НаУКМА. Проте суд не може прийняти вказані доводи до уваги, оскільки процедура обрання на посади науково-педагогічних працівників регламентується Положенням про порядок обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників НаУКМА, затверджене наказом НаУКМА від 16.04.2020 № 126 і в межах розгляду даної справи суд позбавлений можливості надавати оцінку висновкам вченої ради факультету правничих наук НаУКМА та правомірності її рішення. Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії та бездіяльність, що спричинили дискримінацію у формі непрямої дискримінації, прямої дискримінації та утиску позивача суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінацією може визнаватись лише така ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними. Використання у Законі виразу «їх ознаки» чітко вказує, що йдеться про ознаки, які притаманні власне особі або групі осіб. Йдеться про ті ознаки, які сама людина не обирала, наприклад: стать, вік, сексуальна орієнтація, гендерна ідентичність, етнічна приналежність, стан здоров`я або наявність інвалідності. Або ж ознаки, які людина не може або не мусить змінювати через чиюсь думку, як-от віросповідання чи національність. Для визначення тих чи інших ознак, за якими забороняється дискримінація, можна користуватися загальним правилом, сформульованим на підставі практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) - інші ознаки повинні відображати певну «персональну» характеристику (статус), за якою можна відрізнити осіб або групи осіб, та бути достатньо подібними до ознак, які зазначені у відповідних нормах антидискримінаційного законодавства, зокрема бути невід`ємними, вродженими, незалежними від особи та майже або повністю незмінними характеристиками (як, наприклад, колір шкіри, стать, сексуальна орієнтація) або стосуватися визначального для особистої або групової ідентичності вибору (як, наприклад, релігійні або інші переконання, національна приналежність). Така практики ЄСПЛ підтверджується абз. 2 п. 56 рішення ЄСПЛ у справі «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії» (Kjelden, Busk Madsen and Pedersen v. Danmark) від 07.12.1976 №№ 5095/71, 5920/72, 5926/72. За практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява №36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (пункти 48, 49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява №10441/06). Конституційний Суд України вказав на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004). Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі №804/2823/16, провадження № 11-433апп19. Позивач стверджує, що він зазнав дискримінації у тому, що професійно-кваліфікаційні вимоги, які висувались до претендентів на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права були значно вищими ніж до претендентів на посади доцентів інших кафедр, хоча вони начебто повинні бути однаковими. Вимоги, що ставляться до претендентів на посади кафедри міжнародного та європейського права мають бути відмінними від вимог на інших кафедрах, оскільки: 1) дисципліни, що викладаються на кафедрі міжнародного та європейського права вимагають специфічної кваліфікації, обумовленої змістом відповідних навчальних дисциплін; очевидно, що до фахівця з міжнародного права мають висуватися інші кваліфікаційні вимоги, ніж до фахівця у галузі кримінального права; 2) відмінність також встановлено на законодавчому рівні, адже Переліком галузей знань і спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.042015 № 266, передбачено не просто дві різні спеціальності - 081 Право та 293 Міжнародне право, а різні спеціальності, що віднесено до зовсім різних галузей знань 08 Право та 29 Міжнародні відносини відповідно. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація відсутня, коли певне обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Вимоги до претендентів на посаду доцента кафедри міжнародного та європейського права встановлено з метою прийому на роботу працівника певної кваліфікації, а не будь-якої людини, яка має право на працю. Забезпечення належної кваліфікації працівників є безумовним правом НаУКМА як працедавця. Дворічний строк контракту не може розглядатись як дискримінація, оскільки працедавець має повне право визначати кваліфікацію потрібного йому працівника, його функції та строк, протягом якого потреба у такому працівникові існує. Посилання позивача на те, що із окремим особами було укладено контракт на 5 років, а з ним на 2 роки не може бути аргументом у даному спорі з огляду на те, що вчена рада факультету як колегіальний орган розглядає кожного претендента індивідуально, а не списком. Голова та секретар вченої ради факультету лише засвідчують своїми підписами інформацію, яка була обговорена на засіданні. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку про відсутність факту дискримінації до [PERSON] з боку працівників НаУКМА. Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки встановлено відсутність належних та допустимих доказів того, що поширення інформації порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди його відповідним особистим немайновим благам чи перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed