Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу за наступними підставами. Між позивачкою та відповідачем укладено шлюб 01.09.2007 року, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області за актовим записом №133. Як вказує позивачка, сумісне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на шлюб та сім виховання дітей, На теперішній час шлюбні відносини між сторонами припинені, вони проживають окремо один від одного та не бажають зберігати сім`ю. Від шлюбу у позивачки та відповідача є діти, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що зараз діти проживають разом з відповідачем, вона мешкає за межами України. На підставі викладеного позивачка просить шлюб між нею та відповідачем розірвати, визначити місце проживання їх неповнолітніх дітей разом з батьком. До судового засідання позивачка та відповідач не з`явилися, надали суду заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності, при цьому позивачка зазначила, що на задоволенні позову наполягає, відповідач - що визнає позов у повному обсязі. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився повторно, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв з приводу позову не надав. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підтав. У суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.09.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області за актовим записом №133, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Прізвище дружини, після реєстрації шлюбу, змінилося на - « [PERSON] » (а.с.9). Сторони згідно свідоцтв про народження, серія [NUMBER] від 18.07.2012 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, серія [NUMBER] від 13.02.2008 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції Черкаської області, мають двох дітей - [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 10, 11). Позивач на примирення не згодна, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Подальше спільне життя та збереження сім`ї не можливе. Згідно зі ст. 51 Конституції України, та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ч.ч.2,3 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК (2947-14). При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК України; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст. 109 СК; за позовом одного з подружжя відповідно до ст. 110 СК. Відповідно до п.3. ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Розірвання шлюбу відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Така ж позиція висловлена в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з яким проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до норм ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом з`ясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб, примирятися подружжя не бажає. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. Побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, які в сторін відсутні. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б спільним інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, і шлюб розривається. Таким чином, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем підлягають задоволенню. Щодо вимоги про залишення проживати неповнолітніх дітей разом з батьком, суд враховує наступне. Так, згідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно до наданих копій свідоцтв про народження дітей, позивач та відповідач мають дітей 14 та 10 років. Таким чином, [PERSON] , [INFO] , має право самостійно визначити, з ким з батьків вона бажає проживати. Місце проживання [PERSON] , [INFO] , має бути визначено за спільною згодою батьків та самої дитини. Як вбачається з позову, позивач і відповідачка, як батьки неповнолітніх дітей, досягли згоди щодо місця проживання дочок. Орган опіки та піклування жодних заперечень проти цієї згоди судові не надав, також немає відомостей про те, що діти не згодні з домовленістю батьків. Враховуючи наведене, у даному разі судом не вбачається спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, тобто права жодного з них, а також права неповнолітніх дітей у даному випадку не порушуються. Згідно до положень статей 4 та 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, оскільки сторонами у добровільному порядку досягнуто згоди щодо місця проживання їх неповнолітніх дітей, нічиї права та законні інтереси не порушені, вказане питання не підлягає вирішенню в судовому порядку. З огляду на наведене, у частині вимог щодо залишення проживати неповнолітніх дітей разом з батьком слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial