Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

У квітні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення безпідставно набутих коштів, згідно з якою позивач просив суд: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на свою користь безпідставно грошові кошти в сумі 3656,44 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.10.2013 року між позивачкою та ПАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є відповідач ТОВ «Вердикт Капітал», було укладено кредитний договір № 500422749, згідно з яким, позивачці надано кредит в сумі 12160,00 грн. строком до 21.10.2016 року (п.2.1 та п. 2.3 Договору). 12.06.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального Грисюк О.В. видано виконавчий напис про стягнення з позивача 23381,93 грн. боргу за період з 16.01.2019 року до 25.05.2021 року. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2022 року (справа №203/5736/21) виконавчий напис нотаріуса визнаного таким, що не підлягає виконанню. У позовній заяві вказано, що 20.09.2021 року відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим написом нотаріуса, а 08.10.2021 року - звернуто стягнення на доходи позивачки. 25.10.2022 року закінчено виконавче провадження та повідомлено, що за виконавчим документом стягнуто з позивача на користь відповідача грошові кошти в сумі 3656,44 грн. основного боргу. Вище викладене стало підставою для звернення до суду з позовом та позивач посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 18.05.2023 року (Вхід. № 44141) до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому представник відповідача просить відмовити в задоволені позовних вимог позивача. У відзиві зазначено, що доказів, якими б було розподілено кошти приватним виконавцем, перераховані на рахунок стягувача та зазначено, що лише відомості приватного виконавця можуть бути підтвердженням дійсної суми стягнення із заробітної плати позивача. Крім того відповідачем зазначено, що позивачем не взято до уваги те, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачуються першочергово. У відзиві, відповідачем зазначено, що станом на час розгляду справи, кредитний договір не визнаний недійсним, не змінний та не розірваний, а отже відсутні підстави для повернення стягнутої з позичальника заборгованості за вказаним кредитним договором в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, оскільки на момент здійснення такого стягнення, всі дії по виконанню такого виконавчого напису здійснювалися правомірно. Відповідач вказує, що визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню в силу норм чинного законодавства не є підставною для повернення боржнику стягнутих на його підставі коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідач просить відмовити у задоволені стягнення судових витрат. Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про день та час розгляду справи, одночасно з позовом представником позивача [PERSON] - адвокатом Монатком Денисом Сергійовичем подано до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, проти заочного розгляду та рішення суду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2023 року у справі 203/5736/21 позовну заяву Позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Капітал», треті особи - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Леся Вікторівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною 12 червня 2021 року за реєстровим №76064. Рішення набрало законної сили 29.04.2022. Вказаним рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2023 року у справі 203/5736/21, встановлено: 12.06.2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. за реєстровим №76064 було вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал», яке набуло право вимоги за кредитним договором №500422749 від 18.10.2013 року, заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 22731 грн. 93 коп., що складається із простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 10175 грн. 06 коп., простроченої заборгованості по несплаченим відсоткам в сумі за користування кредитом в розмірі 8292 грн. 36 коп., строкової заборгованості за штрафом та пенею в сумі 1400 грн. За вчинення виконавчого напису стягнуто 650 грн., а всього - 23381 грн. 93 коп. Стягнення заборгованості проведено за період з 16.01.2019 року по 25.05.2021 року. 20.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. за заявою ТОВ «Вердикт Капітал» було відкрито виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа та розпочато його примусове виконання. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З урахуванням вказаних вимог ст. 82 ЦПК України вказані вище обставини встановленню не підлягають. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Лесею Вікторівною від 08.10.2021 року у виконавчому провадження № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису №76064 від 12.06.2021 вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , що отримує дохід від особи, яка є ТОВ «АТБ-МАРКЕТ». З матеріалів справи вбачається, що Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Лесею Вікторівною від 25.10.2022 року про закінчення виконавчого провадження, виконавче провадження № [NUMBER] на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» з примусового виконання виконавчого напису №76064 від 12.06.2021 вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною про стягнення з боржниками, яки є: [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість в розмірі 23381,93 грн., оскільки 25.10.2022 до приватного виконавця за вх. №2349 надійшла копія рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.03.2022 року по справі №203/5736/21, згідно з якого визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №76064, виданого 12.06.2021. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;. При цьому, з листа приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Лесі Вікторівни від 01.11.2022 №6196 вбачається, що на виконанні у приватного виконавця перебуває виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання виконавчого напису №76064 від 12.06.2021 року, видано приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість в розмірі 23 381,93 грн. Станом на 31.10.2022 року в межах виконавчого провадження з доходів боржника стягнуто кошти на загальну суму 4522,07 грн. Згідно з розподілу, здійсненого приватним виконавцем на суму 4522,07 грн., з даних коштів перераховано: - 500,00 грн. - в рахунок сплати мінімальних витрат виконавчого провадження; - 365,63 грн. - в рахунок сплати основної винагороди приватного виконавця; - 3656,44 грн. - в рахунок сплати заборгованості за виконавчим провадження (та перерахованого на рахунок стягувача ТОВ «Вердикт капітал»). Таким чином з позивача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» стягнуто 4 522,07 грн. на примусове виконання виконавчого напису № 76064 виданого 12.06.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15, положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якого особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала, застосовується також і до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2018 року у справі №910/9072/17 висловила позицію, що, згідно з п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Однак, необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом (Касаційним господарським судом) в постановах від 02.08.2018 року у справі №910/15363/17 року, від 10.08.2018 року у справі №910/22442/16. Враховуючи те, що правова підстава для стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт-Капітал» заборгованості відпала у зв`язку з визнанням виконавчого напису зареєстрованого в реєстрі за № 76064 від 12.06.2021 р таким, що не підлягає виконанню, суд дійшов висновку, що стягнення з [PERSON] коштів за вказаним виконавчим написом в розмірі 3656,44 грн. було безпідставним. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свобод та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про стягнення з ТОВ «Вердикт-Капітал» на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 3656,44 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь [PERSON] сума сплаченого судового збору у розмірі 1073,60 грн. Також в позовній заяві позивачкою було поставлено питання про стягнення на її користь з відповідача понесених витрат на правову допомогу в сумі 1000,00 грн. Відповідач у відзиві просив відмовити у стягнення з нього судових витрат. Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких віднесено і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою ст.137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, згідно з ч.6 ст.137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Перевіряючи вказані доводи, суд враховує, що відповідно до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. В постановах Верховного Суду від 12.02.2020 року в справі №648/1102/19, де аналізувалися аналогічні положення ЦПК України, суд дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України). Також, висновок про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено, зроблено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду в складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року в справі №922/445/19. Тобто, факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи. З матеріалів справи вбачається, що під час підготовки звернення до суду позивачці надавалась правова допомога адвокатом Монатко Д.С., що діяв на підставі договору про надання правничої допомоги від 09.04.2023 року. На підтвердження понесених витрат було долучено відповідну копію договору про надання правничої допомоги від 09.04.2023 року, виданого на його підставі ордеру від 11.04.2023 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; а також акт від 11.04.2023 року про надання правничої (правової) допомоги, згідного якого було надано правову допомогу у вигляді складання позовної заяви та доданих до неї документів, витрачений час 4 години, клієнт сплатив гонорар, передбачений п. 4 Договору, в сумі 1000,00 грн. Таким чином, суд вважає доведеним належними, достатніми та допустимими доказами факт надання правової допомоги адвокатом, її виду та розміру (1000,00 грн.), який на думку суду є співмірними із складністю справи, видом та обсягом наданих послуг та підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved