Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

В лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Комунального підприємства «Київатошляхмісто», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна. Позовні вимоги обґрунтованоь тим, що 11.04.2020 року о 12 год. 25 хв. в м. Києві на мосту Патона, внаслідок здуву водопаливних блоків на проїзджу частину0 сталося ДТП за участі автомобіля «Peugeot 307», р.н. [NUMBER] , належного [PERSON] , внаслідок зіткнення вказаного автомобіля з водопаливними блоками на мосту Патона. Сума завданого позивачу матеріального збитку через пошкодження його автомобіля «Peugeot 307», р.н. [NUMBER] , внаслідок вказаного ДТП, на 11.04.2020 року склала 63 915,41 грн. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 31.03.2021 року у справі № 757/21237/20-п було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.140 КУпАп посадову особу КП «Київавтошляхмісто» - [PERSON] , який був відповідальний за проведення ремонтних робіт та порушив правила, норми та стандарти у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а саме: не закріпив належним чином технічні засоби регулювання дорожнього руху (водоналивні блоки), що призвело до їх здуву при вітровому навантаженні на проїзджу частину, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Peugeot 307», р.н. [NUMBER] . 16.04.2020 року до КП «Київавтошляхмісто» було направлено звернення стосовно відшкодування збитків Позивачеві, завданих внаслідок пошкодження його автомобіля. 23.04.2020 року КП «Київавтошляхміст» направило відповідь на відповідне звернення, в якому повідомило, що між ним та ПРАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» укладено договір добровільного страхування відповідальності перед третіми особами суб`єкта господарської діяльності №304-2000/2020 ПП/01-01 від 02.01.2020 року. Тому, позивач звернувся до Страховика цивільно-правової відповідальності Відповідача з заявою на виплату страхового відшкодування та повідомленням про настання ДТП, проте, так і не отримав страхового відшкодування, що і послугувало підставою для звернення до суду. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06.05.2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 22.09.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив, що у випадку настання страхового випадку саме на ПРАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» в силу взятих на себе Договірних зобов`язань покладається обов`язок щодо прийняття рішення та виплати потерпілим особам страхового відшкодування за завдані збитки, що спричинені третім особам під час здійснення підприємством «Київавтошляхміст» господарської діяльності, а тому відповідно, відшкодування майнової шкоди завданої Позивачеві має здійснювати ПРАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» згідно Договору страхування, який був укладений з Відповідачем. В той же час, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 року в справі №755/18006/15-ц. Зважаючи на вищенаведене, Комунальне підприємство «Київатошляхмісто» вказує, що не є належним відповідачем по цій справі. Крім того, у відповідача наявні сумніви, що Звіт №14/04-ТЗ від 14.04.2020 року, на підставі якого Позивач визначає розмір завданих йому збитків, є належним та допустимим доказом у цій справі. За вказаних обставин відповідач просить відмовити у задоволенні заявленого позивачем до нього позову. 05.10.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заперечує проти доводів відповідача, зазначає, що позивач не є стороною згаданого відповідачем Договору страхування, а тому у відповідності до ст.511 ЦК України, у нього не виникає жодних зобов`язань щодо звернення до ПрАТ «СК «СГ «Ю.Бі.Ай-Кооп», а лише наявне таке право, яким Позивач розпоряджається на власний розсуд і лише у його прерогативі вирішувати реалізовувати його чи ні, позаяк згідно ч.2 ст.14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Також позивач стверджує, що відповідач не навів жодних законних та обґрунтованих заперечень щодо розміру завданих позиву збитків, а усі його доводи ґрунтуються лише на припущеннях, які не можуть бути взятими до уваги, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлялися належним чином. Представник позивача позовні вимоги підтримав, подав заяву про проведення засідання без фіксації технічними засобами. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив. В зв`язку з наведеним фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Судовим розглядом встановлено, що 11.04.2020 року о 12 год. 25 хв. в м. Києві на мосту Патона, внаслідок здуву водопаливних блоків на проїжджу частину, сталося ДТП за участі автомобіля «Peugeot 307», р.н. [NUMBER] . Згідно з відповіддю від 20.05.2020 року за №111-4489/41/11/10/02-2020 на звернення від 21.04.2020 року, отриманої від управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, за результатами розгляду та опрацювання матеріалів вищевказаної ДТП працівниками управління патрульної поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 078209 від 19.05.2020 року відносно посадової особи КП «Київавтошляхміст» [PERSON] . Постановою Печерського районного суду м. Києва від 31.03.2021 року у справі № 757/21237/20-п було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.140 КУпАп посадову особу КП «Київавтошляхмісто» - [PERSON] , який був відповідальний за проведення ремонтних робіт та порушив правила, норми та стандарти у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а саме: не закріпив належним чином технічні засоби регулювання дорожнього руху (водоналивні блоки), що призвело до їх здуву при вітровому навантаженні на проїзджу частину, внаслідок чого було пошкоджено автомобіль «Peugeot 307», реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля «Peugeot 307», р.н. [NUMBER] , є [PERSON] . Відповідно до Звіту №14/04-ТЗ від 16.04.2020 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Peugeot 307», р.н. [NUMBER] , становить 63 915,41 грн. Згідно з квитанцією №14/04-ТЗ від 14.04.2020 року, вартість оцінки за результатами якого ТОВ «Пасат Консалтинг Груп» склала Звіт №14/04-ТЗ від 16.04.2020 року, становить 1 600 грн. Так, відповідно до ч.1,3 ст.21 Закону України «Про дорожній рух», автомобільна дорога, вулиця являє собою частину території, в тому числі в населеному пункті, призначену для руху транспортних засобів і пішоходів, з усіма розміщеними на ній спорудами. Автомобільні (позаміські) дороги загального користування поділяються на дороги державного та місцевого значення. Автомобільні дороги державного значення поділяються на магістральні та інші. Відповідно до ст.9 Закону України «Про дорожній рух», до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважених ними органів у сфері дорожнього руху належить, в тому числі: компенсація витрат власникам транспортних засобів, якщо дорожньо-транспортні пригоди сталися з причин незадовільного експлуатаційного утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, за рішеннями судових органів; забезпечення безпечних, економічних та комфортних умов дорожнього руху; забезпечення учасників дорожнього руху інформацією з питань стану аварійності дорожнього покриття, гідрометеорологічних та інших умов; термінове усунення пошкоджень на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах; своєчасне виявлення перешкод дорожньому руху та їх усунення, а у разі неможливості - невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобам. Згідно з ч.3 ст.12 Закону України «Про дорожній рух», посадові особи, які відповідають за будівництво, реконструкцію, ремонт, експлуатацію та облаштування автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, мостів, шляхопроводів, інших споруд, зобов`язані забезпечувати утримання їх у стані, що відповідає встановленим вимогам щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, при виникненні умов, що створюють загрозу безпеці дорожнього руху, здійснювати заходи для своєчасної заборони або обмеження руху, а також відновлення безпечних умов для руху, своєчасно виявляти перешкоди дорожньому руху та забезпечувати їх усунення, а у разі неможливості невідкладно позначати дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про дорожній рух», власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи, несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні. Статтею 53 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що юридичні та фізичні особи, винні в порушенні законодавства про дорожній рух, відповідних правил, нормативів і стандартів, несуть відповідальність згідно з законодавством України. Відповідно до ДСТУ 358797, щодо безпеки дорожнього руху та вимог до експлуатаційного стану доріг та вулиць - автомобільні дороги, вулиці і дороги населених пунктів та залізничні переїзди повинні на період їх експлуатації підтримуватися у справному стані і забезпечувати безпеку руху транспортних засобів та пішоходів. У всіх випадках у разі виявлення будь-яких відхилень від вимог цього стандарту, а також на період проведення дорожніх робіт повинні негайно встановлюватися технічні засоби організації дорожнього руху та вводитися обмеження швидкості. Відповідно до ч.3 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху мають право, в тому числі, на безпечні умови дорожнього руху, на відшкодування збитків, завданих внаслідок невідповідності стану автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів вимогам безпеки руху. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Враховуючи вищевикладені приписи чинного законодавства, а також ту обставину, що саме КП «Київавтошляхмісто» є особою, яка несе обов`язок по утриманню моста Патона та автомобільної дороги на ньому у стані, що відповідає встановленим вимогам щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок вищевказаного ДТП у останнього виникло деліктне зобов`язання перед Позивачем з відшкодування шкоди, спричиненої ДТП. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2 ст.22 ЦК України). Згідно із ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з цим, судом також встановлено, що між КП «Київавтошляхміст» та ПРАТ «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» укладено договір добровільного страхування відповідальності перед третіми особами суб`єкта господарської діяльності №304-2000/2020 ПП/01-01 від 02.01.2020 року, зі строком дії з 02.01.2020 року по 31.12.2020 року, предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать Закону, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної майну, життю та/або здоров`ю третіх осіб під час ведення страхувальником своєї господарської діяльності згідно з чинними документами про право на здійснення такої діяльності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (ст.5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема страхування наземного транспорту (п.6 ч.4 ст.6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч.1 ст.999 ЦК України). Відповідно до ст.ст.6,627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Утім, згідно з ст.511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно ж ч.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок по застосуванню ч.2 ст.14 ЦК України та вказано, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Слід підкреслити, що в практиці Верховного Суду існує усталений підхід, який цілком справедливо базується на положеннях ч.1 ст.12 та ч.2 ст.14 ЦК України, без перетворення права потерпілого на його обов`язок, і полягає в тому, що при завданні шкоди в ДТП потерпілий вільно, на власний розсуд обирав яким чином йому отримати відшкодування: (а) шляхом звернення з вимогою (позовом) до особи, яка завдала шкоди про відшкодування цієї шкоди; (б) чи то шляхом звернення з заявою (позовом) до страховика, в якого застрахована цивільна відповідальність особи, яка завдала шкоди. Це, зокрема, підтверджується постановою Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15,в якій вказано, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст.599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст.1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Слід звернути увагу, що у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), на яку посилається Відповідач, Велика Палата Верховного Суду не відступала від висновків зроблених, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15, а лише конкретизувала раніше висловлену правову позицію Верховного Суду України, в частині страхових відносин, що врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказавши: Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст.37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Отож, посилання сторони Відповідача на постанову Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) є нерелевантним, оскільки цивільно-правова відповідальність Відповідача була застраховано не відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а на підставі Договору добровільного страхування відповідальності перед третіми особами суб`єкта господарської діяльності, а тому не може бути взята до уваги, як і його доводи щодо того, що він є неналежним Відповідачем у цій справі. Як встановлено вище, [PERSON] внаслідок ДТП завдана матеріальна шкода в розмірі 63 915,41 грн. Так, у своєму відзиві відповідач заперечує проти заявленого позивачем завданого йому розміру матеріального збитку, наведеного на підставі Звіту №14/04-ТЗ від 14.04.2020 року, то слід зазначити, що сторона відповідача не обґрунтувала на якій підставі вона не погоджується з тією сумою матеріальних збитків, пред`явленої до неї позивачем, не вказували на порушення Методики проведення оцінки при визначенні вартості матеріального збитку. Відповідач у строки, встановлені діючим процесуальним законодавством не звертався до суду з клопотанням про призначення експертизи для визначення вартості матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «Peugeot 307», р.н. [NUMBER] . Крім того, відповідач не надав суду рецензію на Звіт №14/04-ТЗ від 14.04.2020 року, який було складено на замовлення позивача. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а відтак з Комунального підприємства «Київатошляхмісто» на користь [PERSON] підлягає стягненню матеріальна шкода, загальною сумою 63 915,41 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За правилами статті 141 ЦПК України з відповідача Комунального підприємства «Київатошляхмісто» на користь позивача підлягають стягненню також судові витрати у сумі 12 239,15 грн. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Outcome: approved