Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому належить на праві приватної особистої власності житловий будинок [ADDRESS] . У даному будинку також зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі не проживають у вказаному будинку, однак з реєстраційного обліку не зняті. Відповідачі не здійснює оплату за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню будинку та не приймають участі в спільному побуті. Позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням шляхом усунення перешкод в користуванні майном. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, належно та вчасно був повідомлений про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, належно та вчасно були повідомлені про день і час розгляду справи. До матеріалів справи представник відповідача [PERSON] долучила заяву про проведення засідання у їх відсутності та з проханням в позові відмовити у повному обсязі. 23.06.2022 року [PERSON] на електронну адресу суду направила відзив на позовну заяву. В якому заперечила проти позову. Зазначила, що позивач [PERSON] її батько, особисто дав згоду на реєстрацію відповідачів у його будинку. Однак позивач переніс інсульт і тепер його дружина [PERSON] , створює нестерпні умови проживання для відповідачів, в наслідок чого [PERSON] з донькою змушені були покинути батьківський дім. Вони мають надію повернутися в батьківський дім, однак дружина батька робить усе можливе, щоб відповідачі не повернулися туди. Крім того, зазначає, що її донька малолітня, яка не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Просить відмовити у позові у повному обсязі. Третя особа: орган опіки та піклування Золочівської РДА в судове засідання не прибув, належно та вчасно був повідомлений про день і час розгляду справи. До матеріалів справи представник третьої особи [PERSON] долучила заяву про проведення засідання у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оглянувши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.10.2010 року виданого на підставі рішення виконкому № 68 від 22.10.2009 року буд. [ADDRESS] належить на праві приватної власності в цілому позивачу [PERSON] . Згідно інформації відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМСУ у Львівській області від 22.02.2022 року, за адресою [ADDRESS] з 05.01.2016 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] вписана в карточку матері. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.82ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р.відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р.Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950року,Першого протоколу та протоколів № 2,4,7та 11до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особина безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно акту обстеження від 15.11.2021 року відповідачі зареєстровані в будинку позивача, але не проживають в ньому з 2016 року. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64цього Кодексу (дружина, діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.1, 2 ст.405ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із положеннями ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Ст. 29 ЦК України м ісцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18) сформував такий висновок, що дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання в спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від17липня 1997року №475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950року Першого протоколу та протоколів №2,№ 4,№7та №11до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Окрім цього, орган опіки та піклування Золочівської РДА подав до суду висновок № 56-vyh-1780/0/2-22 від 30.11.2022 року в якому вказав на недоцільність задоволення позовних вимог [PERSON] , жителя [ADDRESS] до [PERSON] , законний представник [PERSON] про визнання дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. За таких обставин, відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК України відсутні правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку по [ADDRESS] . Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , законний представник [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Золочівської РДА про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не обґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed