Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача у якості відшкодування моральної шкоди 200\~000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він з 27 квітня 2007 року працював у Відкритому акціонерному товаристві «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська Західна-1» прохідником 4 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. З 01 грудня 2007 року позивача переведено на тому ж підприємстві працювати прохідником 5 розряду підземним з повним робочим днем в шахті. 05 серпня 2008 року Відкрите акціонерне товариство «Вугільна компанія «Шахта Красноармійська Західна-1» змінено найменування на Відкрите акціонерне товариство «Покровське». 13 вересня 2018 року Відкрите акціонерне товариство «Покровське» перейменовано в Приватне акціонерне товариство «Покровське». 04 січня 2022 року позивача було звільнено з роботи. Всі вказані вище обставини про роботу позивача та його звільнення, а також про перейменування підприємства підтверджуються його трудовою книжкою та не можуть і не будуть заперечуватись відповідачем. За час роботи на підприємстві відповідача позивач набув хронічних професійних захворювань. П. 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 09 червня 2022 року, затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, встановлено наявність у позивача професійних захворювань: хронічна радикулопатія L5,S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико - динамічними порушеннями, м`язево - тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг; пневмоконіоз (r/q, 2/3), ускладнений хронічним бронхітом II ст., фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.). П. 15 даного акту передбачає, що раніше у позивача не було хронічних та супутніх захворювань. П. 17 вказаного акту встановлює, що професійне захворювання виникло за таких обставин: тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - пил, фізичне навантаження, вимушена робоча поза, нахил корпусу. Згідно п. 18 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: пил переважно фіброгенної дії - фактична величина 8,6 - 196,8 мг/м.куб., при нормативному значенні 2 мг/м.куб. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 194,4 - 298,4 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 89 - 116,7 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; виробничий шум - фактична величина 80 - 90 дБА, при нормативному значенні 80 дБА; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів 22 - 30% робочого часу зміни при нормативному значенні 20% зміни, у вимушеній позі до 10%, у позі «стоячи» до 60 % часу зміни. Нахили корпусу - фактичне значення 140-230, при нормативному значенні 50-100 разів. Згідно довідки Медико-соціальної експертної комісії від 29 червня 2022 року серії 12ААА № 106771 позивачу первинно безтерміново встановлено 60% втрати працездатності за професійними захворюваннями та третю групу інвалідності. У вказаній довідці містяться відомості про встановлення втрати працездатності в загальному розмірі 65%, з яких 5% по трудовому каліцтву. Однак даний позов пред`являється виключно щодо втрати працездатності на 60% за професійними захворюваннями. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності у відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. Позивач вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у нього хронічного професійного захворювання. Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується випискою № 326 із медичної карти від 08 червня 2022 року. Не погодившись\~з позовними\~вимогами,\~представником відповідача\~подано до\~суду відзив\~на позовну\~заяву,\~відповідно до\~якого вказав,\~що заявлені\~позовні вимоги\~відповідача вважає\~необґрунтованими,\~такими,\~що не\~підлягають задоволенню\~з наступних\~підстав.\~Зазначає,\~що оформляючи\~трудові відносини\~з позивачем,\~згідно ст.\~29\~КЗпП України,\~ст.\~5\~ЗУ «Про\~охорону праці»,\~позивачу були\~роз`яснені\~його права\~і обов`язки,\~проінформовано під\~розписку про\~умови праці,\~наявність на\~робочому місці,\~де він\~буде працювати,\~небезпечних і\~шкідливих виробничих\~чинників та\~можливі наслідки\~їх впливу\~на здоров`я.\~Тож відповідач\~не приховував\~тяжкість і\~шкідливість технологічного\~процесу.\~При цьому,\~позивач свідомо\~приймав запропоновані\~йому умови\~праці і\~усвідомлював можливість\~ушкодження його\~здоров`я.\~За роботу\~в шкідливих\~та небезпечних\~умовах праці\~позивач,\~відповідно до\~ст.\~7\~Закону України\~«Про охорону\~праці» користувався\~скороченням тривалості\~робочого часу,\~додатковою оплачуваною\~відпусткою,\~оплатою праці\~в підвищеному\~розмірі та\~іншими пільгами\~та компенсаціями,\~що надаються\~в порядку,\~визначеному законодавством.\~Таким чином,\~під час\~працевлаштування позивач\~усвідомлював,\~що під\~час роботи\~у шахті\~буде піддаватися\~впливу шкідливих\~факторів.\~Вказує,\~що хронічна\~хвороба має\~довготривалий повільний\~процес.\~Однак,\~усвідомлюючи ризик\~виникнення професійного\~захворювання, умисно тривалий\~час не\~повідомляв адміністрацію\~ПРАТ «ШУ\~«ПОКРОВСЬКЕ» про\~необхідність переведення\~його на\~іншу менш\~шкідливу або\~менш важку\~працю у\~зв`язку\~з погіршенням\~стану свого\~здоров`я.\~За весь\~період роботи\~на ПРАТ\~«ШУ«ПОКРОВСЬКЕ» позивач\~жодного разу\~не заявляв\~про порушення\~зі сторони\~відповідача умов\~його праці.\~Праця,\~яку виконував\~позивач відповідала\~його функціональним\~можливостям організму,\~відповідала загальній\~і спеціальній\~підготовці,\~навичкам та\~віку позивача.\~Варто зауважити,\~що умови\~праці позивача\~не створювались\~відповідачем,\~а є\~наслідком розроблення\~проекту видобутку\~вугілля державними\~проектними органами,\~але відповідач,\~відповідно до\~ст.\~13\~Закону України\~«Про охорону\~праці»,\~постійно впроваджував\~нові технології\~та впроваджує\~роботу з\~пропаганди безпечних\~методів праці. Позивачем,\~в якості\~факту спричинені\~моральних страждань\~помилково прийнятий\~акт розслідування\~причин виникнення\~хронічного професійного\~захворювання (отруєння)\~за формою\~П-4\~та висновок\~МСЕК про\~встановлення йому\~ступеня втрати\~професійної працездатності\~в розмірі\~60\~%\~по профзахворюванням\~у сукупності.\~Однак,\~висновок МСЕК\~про відсоток\~втрати професійної\~працездатності не\~є підтвердженням\~факту спричинення\~моральної шкоди.\~Висновком медичних\~органів як\~підставою для\~відшкодування моральної\~шкоди може\~бути висновок\~лікаря-психіатра\~лікувально-профілактичної\~установи,\~або медично-консультаційної\~або медично-соціально\~експертної комісії\~про стрес,\~що зазнав\~потерпілий в\~результаті трудового\~каліцтва чи\~професійного захворювання,\~або їх\~наслідків,\~про депресію\~чи інші\~негативні стани\~постраждалого.\~Позивачем,\~в якості\~факту спричинення\~моральних страждань\~помилково прийнятий\~акт розслідування\~причин виникнення\~хронічного професійного\~захворювання (отруєння)\~за формою\~П-4\~та висновок\~МСЕК про\~встановлення йому\~ступеня втрати\~професійної працездатності\~в розмірі\~60\~%\~по профзахворюванням\~у сукупності.\~Однак,\~висновок МСЕК\~про відсоток\~втрати професійної\~працездатності не\~є підтвердженням\~факту спричинення\~моральної шкоди.\~Висновком медичних\~органів як\~підставою для\~відшкодування моральної\~шкоди може\~бути висновок\~лікаря-психіатра\~лікувально-профілактичної\~установи,\~або медично-консультаційної\~або медично-соціально\~експертної комісії\~про стрес,\~що зазнав\~потерпілий в\~результаті трудового\~каліцтва чи\~професійного захворювання,\~або їх\~наслідків,\~про депресію\~чи інші\~негативні стани\~постраждалого. Ті обставини, що позивач тривалий час знаходився на лікуванні, про що він зазначив у позовній заяві, підтверджують, що позивач знав про погіршення стану свого здоров`я, однак при цьому продовжував працювати в умовах впливу шкідливих факторів протягом тривалого часу, тобто навмисно сприяв розвиненню свого професійного захворювання та збільшенню шкоди для свого здоров`я, у зв`язку з чим допустив порушення ст. 14 Закону України «Про охорону праці». Вказує, що згідно із висновком МСЕК, позивачеві встановлено ІІІ групу інвалідності, у відповідності до «Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.09, є робочою. Інваліди III групи можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто позивач у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями та травмою права на працю не позбавлений. Крім того, зазначає, що позивачеві органом Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві були призначені страхові виплати у вигляді одноразової допомоги та щомісячних платежів, що компенсували йому втрачений заробіток. Позивач не позбавлений засобів до існування та задоволення власних потреб, оскільки отримує пенсію. Представник позивача Повалій О.Е. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладенні у відзиві. Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] з 27 квітня 2007 року по 04 січня 2022 року [PERSON] працював у ПрАТ «ШУ «Покровське». Звільнений за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (арк.с. 9-10). Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 08 червня 2022 року, затвердженому 09 червня 2022 року начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, [PERSON] встановлено професійне захворювання: хронічна радикулопатія L5,S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірними статико - динамічними порушеннями, м`язево - тонічним та больовим синдромами, рецидивуючий перебіг; пневмоконіоз (r/q, 2/3), ускладнений хронічним бронхітом II ст., фаза затихаючого загострення, ЛН І-ІІ ст. (першого-другого ст.). П. 15 даного акту передбачає, що раніше у позивача не було хронічних та супутніх захворювань. П. 17 вказаного акту встановлює, що професійне захворювання виникло за таких обставин: тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів - пил, фізичне навантаження, вимушена робоча поза, нахил корпусу. Згідно п. 18 зазначеного акту причинами виникнення професійного захворювання є: пил переважно фіброгенної дії - фактична величина 8,6 - 196,8 мг/м.куб., при нормативному значенні 2 мг/м.куб. Важкість праці: фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів нижніх кінцівок та тулуба) - фактична величина 194,4 - 298,4 Вт, при нормативному значенні 90 Вт; фізичне динамічне навантаження (за участю м`язів рук та плечового поясу) - фактична величина 89 - 116,7 Вт, при нормативному значенні 45 Вт; виробничий шум - фактична величина 80 - 90 дБА, при нормативному значенні 80 дБА; робоча поза в нахиленому положенні більше 30 градусів 22 - 30% робочого часу зміни при нормативному значенні 20% зміни, у вимушеній позі до 10%, у позі «стоячи» до 60 % часу зміни. Нахили корпусу - фактичне значення 140-230, при нормативному значенні 50-100 разів (арк.с.11-12). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Згідно до ч. 1 ст.15, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно до ч. 1,3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 173 КЗпП України працівник має право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. В правових позиціях, викладених у пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 (1-рп/2004) у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 210/4342/18. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року визначено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року у справі № 1-9/2004 (1-рп/2004) встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, відчуття постійного болю, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Згідно з наданими позивачем медичними документами, які містяться в матеріалах справи, позивачу рекомендовано постійний нагляд лікарів, протипоказана важка фізична праця, вимушена робоча поза, підземні та шкідливі умови виробництва. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05 червня 2012 року № 420, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, на МСЕК не було покладено обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди потерпілому у зв`язку з професійним захворюванням. Суд не може погодитися з запереченнями представника відповідача про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 08 червня 2022 року, визначено, що підставою для встановлення [PERSON] професійного захворювання став тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів-пил, фізичне навантаження, робоча поза. При цьому, доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період його роботи на підприємстві - відповідачем не надано. Матеріалами справи доведено, що стан залежності позивача від його хвороби на сьогоднішній день формує його сприйняття оточуючого світу, породжує відчуття неповноцінності, яке тільки посилюється у позивача, перетворюючись на страждання, через чітке розуміння ним відсутності перспективи одужання у майбутньому. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу в порядку ст. 237-1 КЗпП України. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів, якими б підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди, у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності останньому спричинена моральна шкода. Враховуючи викладене, виникнення професійного захворювання та втрата працездатності, призводять до постійного перенесення позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження лікування, що має наслідком нераціональної втрати часу та життєвої енергії, ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, оскільки позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та протипоказана важка праця, робота в підземних умовах, що обмежило життєву активність позивача. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання йому немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Відповідно до п. 10 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме значне погіршення стану здоров`я позивача, те, що професійна працездатність в зв`язку з професійними захворюваннями згідно висновку МСЕК втрачена на 65 %, позивач визнаний інвалідом третьої групи, безстроково. Виходячи з викладеного, суд вважає, що з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди підлягає до стягнення сума у розмірі 200\~000,00 грн., такий розмір моральної шкоди є розумним, справедливим та достатнім, а також не призведе до безпідставного збагачення позивача за рахунок відповідача. Щодо відрахування з присудженої позивачу до стягнення суми моральної шкоди податків та зборів, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди;2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20, від 21 червня 2022 року у справі №599/645/21. Таким чином, розмір моральної шкоди, який підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає стягненню без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки слідує стягнути судовий збір в сумі 3 000 грн. 00 коп., оскільки ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (200\~000,00 грн. х 1,5). На підставі викладеного,

Outcome: approved