Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-08 00:00:00

26.08.2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просило суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість, що утворилася за кредитним договором № НАЕ2RK12470059 від 26.01.2006 року в розмірі 15\~107,67 грн. Позов мотивовано тим, що 26.01.2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № НАЕ2RK12470059, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало останній кредит в розмірі 25\~000,00 грн. (далі кредитний договір). З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого поручителі зобов`язалися солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання вказаного ним кредитного договору. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору виникла заборгованість. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року, яке набрало законної сили 11.06.2012 року, стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 204\~730,01 грн., нараховану за період з 26.01.2006 року по 26.05.2011 року. Зважаючи на ухвалене судове рішення у відповідачів виникла заборгованість за період з 12.07.2011 року по 30.06.2021 року в розмірі 15\~107,67 грн., яка складається з: 11\~598,25 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3\~509,42 грн. 3 відсотки річних від простроченої суми. 24.01.2022 року представником [PERSON] , відповідачами [PERSON] та [PERSON] подані до суду відзиви на позов, в яких просили у задоволенні позову відмовити, посилалися на необґрунтованість та безпідставність позову. Зазначили, що наявність заочного рішення свідчить про закінчення строку дії кредитного договору. На правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, зважаючи на що вимоги до поручителів є безпідставними. Крім того позивачем порушений строк звернення до суду, зважаючи на що просили суд застосувати строк позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в позові просив у разі його неявки в судове засідання справу розглядати без його участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання, призначене на 09.06.2023 року не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи, зважаючи на наступне. Згідно п. 3\~ст. 2 ЦПК\~основними засадами (принципами) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. На необхідності забезпечення розгляду справи протягом розумного строку зазначено у\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~ст. 129 Конституції України. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Вирішуючи питання щодо розгляду справи по суті, суд приймає до уваги те, що межі\~перенесення\~розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка учасників\~справи та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Відповідачі скористалися належним їм правом подання до суду відзивів на позовну заяву. Враховуючи необхідність забезпечення розумних строків розгляду справи, ту обставину, що справа перебуває в провадженні суду з 26.08.2021 року, позивачі з 2021 року в численні судові засідання з`являлися, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для відкладення судового засідання, зважаючи на що розглядає справу по суті за відсутності учасників справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 27.12.2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № НАЕ2RK12470059, відповідно до умов якого АТ КБ «ПриватБанк» надало останньому кредит у розмірі 25\~000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.12.2007 року. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № НАЕ2RK12470059 від 27.12.2005 року в сумі 204 730,01 грн., яка виникла станом на 26.05.2011 року. Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року набрало законної сили 11.06.2012 року. 25.06.2012 року Дзержинським районним судом м. Харкова на вказане рішення видано виконавчий лист № 2-7392/11, на підставі якого державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ Мирної Т.В. від 03.10.2013 року виконавчий лист № 2-7392/11, виданий 25.06.2012 року, повернуто з підстави відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснення заходів щодо розгляду такого майна виявилось безрезультатним. Предметом спору у даній справі є\~звернення суми боргу, який складається з індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості, що виникла за кредитним договором та була стягнута за рішенням суду, за період з дати набрання рішенням суду законної сили (11.06.2012 року) по 30.06.2021 року (дата, визначена позивачем у позові). Наявність заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року, що набрало законної сили, про стягнення з відповідача кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав та встановив наявність обов`язку відповідача сплатити заборгованість. Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 та ст. 599 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що з метою належного виконання зобов`язання сторонам договору необхідно дотримуватися визначених у договорі строків сплати коштів. Прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із\~ч.1\~ст.\~611\~ЦК України\~у разі\~порушення зобов`язання\~настають правові\~наслідки,\~встановлені договором\~або законом,\~зокрема: припинення\~зобов`язання\~внаслідок односторонньої\~відмови від\~зобов`язання,\~якщо це\~встановлено договором\~або законом,\~або розірвання\~договору; зміна\~умов зобов`язання; сплата\~неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема,\~ст.\~625\~ЦК України\~встановлено,\~що боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних та інфляційні витрати входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способам захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року, яке набрало законної сили 11 червня 2012 року. У разі, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Під час розгляд справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором, зважаючи на що позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, процентів за користування коштами позичальника. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року, яке набрало законної сили 11 червня 2012 року, підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення. Великою Палатою\~Верховного Суду\~у постановах\~від 04.07.2018\~року у\~справі №\~310/11534/13-ц\~та від\~04.06.2019\~року у\~справі №\~916/190/18 визначено, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Зважаючи на зазначене вище, з урахування заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року, яким стягнуто з [PERSON] суму боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось та станом на час розгляду справи триває, позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення з 11 червня 2012 року (дата набрання рішенням суду законної сили) по 30 червня 2021 року (дата, визначена позивачем та зазначена в позові). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що розмір заборгованості за кредитним договором, що виникла на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 12.07.2011 року по 30.06.2021 року становить 15\~107,67 грн., з яких: 11\~598,25 грн. індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3\~509,42 грн. 3 відсотки річних від простроченої суми. Проте, суд не погоджується з огляду на викладене вище, з зазначеним позивачем періодом, на який нарахована заборгованість, та констатує що у даній категорії справ період звернення суми боргу, яка складається з індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних, нарахованих на суму заборгованості, що виникла за кредитним договором та була стягнута за рішенням суду визначається з дати набрання рішенням суду законної сили (11.06.2012 року) по дату його повного виконання (30.06.2021 року (умовна дата, визначена позивачем у позові, оскільки рішення суду відповідачем не виконано). Відповідно до проведеного судом розрахунку встановлено, що нараховані на суму боргу - 204\~730,01 грн. три проценти річних за період з 11.06.2012 року по 30.06.2021 року становлять 55\~587,48 грн., а інфляційні витрати становлять 391\~488,05 грн. Встановлений судом розмір відповідальність за порушення грошового зобов`язання, передбачений ст. 625 ЦК України, значно перевищує розмір пред`явлених позовних вимог. Положеннями\~ст. 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на зазначене, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростований. Відповідачем [PERSON] заявлене клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено, крім боржника, уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Судом встановлено, що позивачем пред`явлено вимоги про стягнення заборгованості, яка утворилась за період з 11.06.2012 року (дата набрання рішенням суду законної сили) по 30.06.2021 року (орієнтовна дата, визначена позивачем у зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення). Як зазначалось вище відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Отже, з урахуванням викладеного, враховуючи, що з позовом до суду банк звернувся 26.08.2021 року, стягненню підлягає заборгованість з урахуванням строку позовної давності за період з 26.08.2018 року. Відповідно до проведеного судом розрахунку з урахуванням строку позовної давності три проценти річних за період з 26.08.2018 року по 30.06.2021 року становлять 17\~483,38 грн., а інфляційні витрати становлять 47\~239,94 грн. Зважаючи на те, що розмір реальної заборгованості за правильний період з урахуванням строку позовної давності перевищує розмір пред`явлених позовних вимог, розглядаючи справу в межах пред`явлених позовних вимог, суд позов в частині стягнення заборгованості в розмірі 15\~107,67 грн. задовольняє та стягує зазначену грошову суму з відповідача [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд відмовляє у задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] як поручителів, зважаючи на наступне. Зі змісту заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року вбачається, що заборгованість за кредитним договором № НАЕ2RK12470059 від 27.12.2005 року в сумі 204 730,01 грн., яка виникла станом на 26.05.2011 року, стягнута на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» саме з [PERSON] як боржника, а не солідарно з боржника та поручителів. Вимога про солідарне погашення заборгованості за кредитним договором з боржника та поручителів банком не заявлялась. Як зазначалось вище, з правового аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних та інфляційні витрати входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способам захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 січня 2012 року, яке набрало законної сили 11 червня 2012 року. В постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» вимоги про стягнення солідарно з боржника та поручителів основної суми боргу не пред`являло, судове рішення щодо солідарного стягнення з боржника та поручителів суми боргу за кредитним договором ухвалено не було, а на правовідносини, які виникли після ухвалення заочного рішення про стягнення саме з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором, порука не поширюється, суд відмовляє у задоволенні позову в частині солідарного стягнення з боржника та поручителів індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених\~ст. 625 ЦК України. Враховуючи наведене в сукупності та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позову.

Outcome: partial