Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

08.02.2023 представник позивача, адвокат Семенюта Руслан Анатолійович, звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що у 2021 році [PERSON] познайомився і згодом почав проживати у цивільному шлюбі зі [PERSON] та [INFO] у них народився син - [PERSON] . В подальшому між сторонами почали виникати сварки через невиконання відповідачем батьківських обов`язків, у кінці серпня 2022 року після сварки відповідач забрала свої речі та поїхала до м. Києва на тривалий час. Таким чином, з 01.09.2022 по даний час дитина знаходиться на повному вихованні та утриманні позивача, постійно проживає з ним у будинку за адресою: [ADDRESS] , частина якого належить на праві власності бабі та матері позивача, та у даному будинку створені усі умови для гармонійного розвитку дитини. Відповідач зареєстрована у належній позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте з моменту реєстрації у ній не проживає, а де вона наразі проживає позивачу невідомо. Протягом осені відповідач декілька разів приїздила до позивача забрати свої особисті речі, проте дитиною зовсім не цікавилася та кожного приїзду влаштовувала сандал. Таким чином, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків відносно сина, не спілкується із дитиною, матеріально не допомагає, станом здоров`я не цікавиться. Тому, просив у судовому порядку позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 16.03.2023, після усунення позивачем недоліків позову, судом прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та за правилами загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. 13.04.2023 судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач - [PERSON] та його представник - адвокат Семенюта Руслан Анатолійович у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , а судові витрати залишити за позивачем. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду нотаріально посвідчену заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, та зазначила, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи, за довіреністю у справі - Степашкіна Валентина Володимирівна, у судовому засіданні позов підтримала. Представник третьої особи, за довіреністю у справі - Кисельова Валентина Миколаївна подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та підтримала рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 420 від 23.05.2023. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ст.165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , та відповідач - [PERSON] , [INFO] , являються батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із батьком та перебуває на його утриманні, що підтверджено матеріалами справи (а.с.12-15,36,41,45). З матеріалів справи (а.с. 16-24,41-45, 82) вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , бабусі позивача, та [PERSON] ,матері позивача, у якому створені належні умови для проживання та виховання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Також, встановлено, що позивач - [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 24 червня 2020 року працює на посаді пресувальника в ТОВ «Білоцерківський завод «Трібо» та отримує заробітну плату у середньому 15855,11 грн., щомісячно, за місцем роботи характеризується позитивно, займається вихованням сина, турбується про його стан здоров`я, належним чином виконує батьківські обв`язки, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.25,26,82). Відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.36), згідно заяви від 17.02.2023, посвідченої приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Корнійчуком А.В., зареєстрованої у реєстрі за № 801 (а.с.57), не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні встановлено, що відповідач - [PERSON] свідомо самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків в повній мірі щодо малолітньої дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, не займається лікуванням дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, кошти на потреби сина не надає, що підтверджено матеріалами справи, які узгоджуються з показаннями свідка. 23.05.2023 Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради виніс рішення № 420 (а.с. 82), відповідно до якого, орган опіки та піклування дійшов висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, що є підставою для позбавлення її батьківських прав, а позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права й обов`язки у відношенні своїх дітей. Згідно ст. 154 СК України захист прав і інтересів неповнолітніх дітей належить їхнім батькам. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Верховний суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. У судовому засіданні позивачем доведено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, а відповідач визнала обставини справи та подала до суду відповідну заяву. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. А відповідно до ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Європейський суд з прав людини (рішення у справі «Хант проти України» від 07.12.2006, рішення у справі Olsson v. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Рішення Європейського Суду з прав людини згідно з ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов щодо позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітнього сина відповідає інтересам дитини, тому підлягає до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, однак позивач заявив клопотання про залишення даних витрат за ними без відповідного відшкодування.

Outcome: approved