Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про повернення позики, посилаючись на те, що 28 грудня 2017 року між ним та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого він (позивач ) передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 1900,00 доларів США відповідно до пункту «а» частини 4 договору. Таку ж суму грошових коштів відповідач зобов`язався повернути до 01 березня 2018 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором. До наступного часу відповідач борг не повернув, на вимогу добровільного погашення боргу відповіді не надав. На підставі викладеного [PERSON] просив стягнути на його користь з [PERSON] 1900,00 доларів США, що еквівалентно 53067,00 грн.- основного боргу; 171 долар США -3%, що еквівалентно 4776,03 грн.; інфляційні витрати -359,1 доларів США, що еквівалентно 10029,6 грн.; 2164 доларів США, що еквівалентно60440,52 гривні штрафних санкцій відповідно до п.7 договору, а всього 4594, 1 доларів США, що еквівалентно 128313,00 грн. Також просив стягнути на свою користь з відповідача понесені судові витрати згідно квитанції в сумі 1384,00 грн. та витрати на допомогу адвоката у розмірі 10\~000, 00 грн. згідно квитанції. Подалі, 05.06.2023 року представник позивача - адвокат Кадуна П.В., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 26.08.2021 року, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на задоволенні позовних вимог в повному об`ємі наполягав. Відповідач [PERSON] неодноразово надавав до суду заяви про відкладення розгляду справи, посилаючись на поважність причин своєї неявки до суду (а.с. 25,45). У судове засідання не з`явився повторно, повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України, причини своєї неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. У зв`язку із зазначеним суд вважає за можливе відповідно приписів ст.223 ЦПК України розглянути справу за відсутністю учасників справи, ухваливши у справі заочне рішення. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Позовні вимоги\~ [PERSON] \~обґрунтовував тим,\~що 28\~грудня 2017\~року між\~ним та\~ [PERSON] \~ укладено\~нотаріально посвідчений\~ договір\~позики,\~відповідно до\~якого позивач\~передав у\~власність відповідача\~грошові кошти\~в сумі\~1900,00\~доларів США\~відповідно до\~пункту «а»\~частини 4\~договору.\~Таку ж\~суму грошових\~коштів відповідач\~зобов`язався повернути\~до 01\~березня 2018\~року в\~порядку та\~на умовах,\~передбачених цим\~договором.\~До \~наступного часу\~відповідач борг\~не повернув,\~на вимогу\~добровільного погашення\~боргу відповіді\~не надав.\~ \~Тобто з\~урахуванням наданої\~до суду\~позивачем ксерокопії\~договору позики\~від 28\~грудня 2017\~року спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за цим договором позики, а також інфляційних витрат, трьох відсотків річних за час прострочення виконання зобов`язання за договорм позики та сплати штрафу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц. Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити\~від таких\~правових висновків\~Верховний Суд\~не встановив,\~про що\~свідчать правові\~висновки ,\~викладені в\~постановах КЦС\~ВС від\~08.07.2019\~у справі\~№524/4946/16-ц \~ та\~ від 15.05.2019 у справі №707/2606/16-ц. Відповідно до ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як доказ правомірності своєї вимоги до відповідача про виконання боргового зобов`язання [PERSON] та його представник адвокат Кадун П.В. надали до суду ксерокопію нотаріально посвідченого договору позики грошей від 28 грудня 2017 року(а.с. 5-6). Оригінал цього договору позики в матеріалах справи відсутній. Будь-яких відомостей та доказів щодо наявності у\~позивача оригіналу\~цього договору\~позики ні позовна заява, ні інші матеріали справи не містять. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених\~процесуальних норм\~передбачають,\~що під\~час розгляду\~справ у\~порядку цивільного\~судочинства обов`язок\~доказування покладається\~як на\~позивача,\~так і\~на відповідача.\~Це положення\~є одним\~із найважливіших\~наслідків принципу\~змагальності у\~цивільному процесі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. Суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою ухвалює власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, у постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17, провадження № 61-12383св19. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У зв`язку із зазначеним суд вважає, що позивачем [PERSON] не доведено наявності обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не доведено достовірними доказами факту укладення договору позики, та позивач не пояснив відсутність оригіналу договору позики. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 137. ч.1 ст. 141 ЦПК України, витрати на правничу допомогу та судові витрати по сплаті судового збору, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed