Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні збитки за весь час прострочення грошового зобов`язання в сумі 224 496,83 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] три відсотки річних від простроченої суми відшкодування у розмірі 27 123,35 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні по справі № 227/5550/13-к за обвинуваченням [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.3 КК України. Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.3 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки. Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілих [PERSON] і [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди по 100000 (сто тисяч) гривень кожній. Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 26275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень, а в іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 травня 2014 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишено без задоволення. Вирок Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року стосовно [PERSON] за ч.3 ст. 286 КК України залишено без змін. Вирок Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року набрав законної сили 07 травня 2014 року. 29.05.2014 року на виконання вироку Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року було видано виконавчий лист по справі №227/5550/13-к по стягненню з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 26275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень. 29.05.2014 року на виконання вироку Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року було видано виконавчий лист по справі №227/5550/13-к про стягненню з [PERSON] на користь потерпілих [PERSON] і [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди по 100000 (сто тисяч) гривень кожній. Боржником в добровільному порядку рішення суду не було виконано. 27.05.2021 року Заступником начальника Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) винесено постанови про закриття в виконавчого провадження, у зв`язку з виконанням вимог виконавчих документів. Як вбачається з наданих до суду документів, виконання рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 в частині відшкодування моральної та матеріальної шкоди на користь потерпілої у кримінальному провадженні - [PERSON] тривало майже 8 років (з дати набрання законної сили вироку - 07.05.2014 року по день закінчення виконавчого провадження - 27.05.2021 року). Таким чином, відповідач знав про грошове зобов`язання перед позивачкою, що підтверджується вироком Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року в частині стягнення з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень та матеріальної шкоди в розмір 26275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень. Крім того, Вищій спеціалізовний суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй ухвалі від 11 грудня 2014 року по справі №227/5550/13-к встановив, що матеріали кримінального провадження не містять даних про добровільне відшкодування [PERSON] завданих збитків у повному обсязі. Завдана шкода добровільно не відшкодована. Проте, як вбачається листа В.о начальника ВДВС Красноармійського МРУЮ від 14.04.2015 року, 19.06.2014 року [PERSON] ще працював на ПАТ «ШУ Покровське», що давало боржнику можливість виконати рішення суду належним чином та своєчасно, що слугувало б належним чином захисту майнового права позивача. Згідно з наданими до суду банківськими виписками по картковому рахунку позивача, перше перерахування грошових коштів відбулося 20.10.2017 року, тобто більше ніж через три роки після набрання законної сили вироку. Лише з 13.02.2018 року на рахунок позивача почали надходити кошти на виконання вироку суду. Проте, як вбачається з наданих банком виписок, суми находження були мізерними. Позивачка вважає, що грошове зобов`язання по відшкодуванню завданої шкоди за вироком суду виконано неналежним чином, адже враховуючи те, що рішення суду почало виконуватися більше ніж через три роки з дати набрання ним законної сили, а також те, що за весь час виконання рішення суду в країні відбувся значний розвиток інфляційний процесів, що призвело до швидкого зростання споживчих цін. У зв`язку з вищевикладеним, у позивача виникло законне право вимагати від відповідача суми інфляції від боргу за час прострочення та 3% річних від простроченої суми боргу. Не погодившись з позовними вимогами, відповідачем подано до суду відзив відповідно до якого вказано наступне. Відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного та своєчасного виконання зобов`язання по сплаті сум матеріальної та моральної шкоди [PERSON] на підставі вироку суду. Він є інвалідом 3 групи трудового каліцтва з 28.04.2014 року, має посттравматичні ускладнення, вимушений 2 рази на рік проходити стаціонарне лікування, що підтверджується копію довідки ЛКК від 06.01.2022 року, довідками МСЕК. Його доходи складаються з пенсії по інвалідності та щомісячної страхової виплати у зв`язку з частковою втратою працездатності. Інших доходів, в тому числі заробітної плати, він не має. Він був звільнений з роботи 27.08.2014 року на підставі ст. 36 п. 7 КЗпП України у зв`язку з набранням законної сили вироком суду. З 01.08.2014 року по 06.03.2018 року він відбував покарання у вигляді позбавлення волі. В цей період він по можливості добровільно переказував позивачці грошові кошти поштовими переказами в загальній сумі 350 грн. Також в добровільному порядку він сплатив позивачці в рахунок відшкодування шкоди, 11 000 грн., відповідно до її власноручних розписок. З його доходів проводились примусові стягнення на підставі 5 виконавчих листів. Окрім виконавчих листів від 29.05.2014 року про сплату на користь позивачки заподіяної злочином моральної шкоди в сумі 100 000 грн. та матеріальної шкоди в сумі 26 275 грн., в провадженні Покровського ВДВС знаходився також виконавчий лист від 29.05.2014 року про стягнення на користь [PERSON] заподіяної злочином моральної шкоди в сумі 100 000 грн. Крім того, в провадженні Покровського ВДВС знаходилися та продовжують знаходитись також виконавчі листи про стягнення з нього аліментів на утримання двох дітей: виконавчий лист від 22.03.2013 року про стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки доходу; виконавчий лист від 22.12.2015 року про стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки доходу. Також, в провадженні Покровського ВДВС знаходився виконавчий лист від 06.11.2015 року про стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] до досягнення його сином [PERSON] , [INFO] , віку трьох років, в розмірі 1/10 частки доходу. В листі Покровського ВДВС від 10.01.2022 року щодо стягнень з нього за виконавчими документами, зазначено, що з його пенсії утримання проводились в максимальному розмірі, дозволеному законом (50% пенсії), утримані кошти направлялись на сплату аліментів на утримання 2-х дітей та дружини. З його щомісячної страхової виплати утримання також проводились в максимальному розмірі 50%, при цьому утримані кошти направлялись як на сплату аліментів на утримання 2 дітей та дружини, так і на погашення заборгованості перед стягувачами [PERSON] та [PERSON] . Жодним чином вплинути на порядок розподілу стягнутих з нього коштів він не міг, цей розподіл здійснювався державним виконавцем. Таким чином, з його доходів здійснювались стягнення в максимальному розмірі, визначеному законом. Крім того, він частково відшкодовував шкоду в добровільному порядку. Майна, на яке може бути звернено стягнення, він не має. Вважає, що він зробив все можливе і передбачене законом для того, щоб виплатити позивачці суму заборгованості, і в затримці такої виплати відсутня його вина. Відповідно, за відсутності вини відсутній склад правопорушення та відповідальність за порушення грошового зобов`язання, визначена ст. 625 ЦК України. Крім того, відповідач вказує, що він заявляє суду про застосування позовної давності до вимог позивача, відповідно до ст. 267 ЦК України, та прошу суд обмежити стягнення 3% річних та інфляційних витрат останніми 3 роками, які передували подачі позову. Позивачкою подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких вказано наступе. Посилання відповідача на відсутність складу цивільного правопорушення (а саме суб`єктивної сторони та вини) у діях відповідача позивачка вважає безпідставними, оскільки межами пред`явлених у цій справі позовних вимог не зазначається вчинення відповідачем подібного правопорушення як підстава для виникнення грошового зобов`язання. не відповідають чинному законодавству посилання відповідача на належне та своєчасне виконання ним обов`язку щодо сплати боргу, шляхом примусового стягнення коштів державною виконавчою службою на підставі виконавчих листів. Покладення виконання рішення суду на державну виконавчу службу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не звільняє сторони від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Крім того, відповідач посилається на те, що він вжив всіх залежних від нього дій для своєчасного та належного виконання рішення суду. Проте, як він сам зазначає у відзиві, його було звільнено з роботи 27.08.2014 року. Але, Вирок Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року набрав законної сили 07.05 2014 року. 29.05.2014 року на виконання вироку Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року було видано виконавчий лист по справі №227/5550/13-к по стягненню з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 26275 (двадцять шість тисяч двісті сімдесят п`ять) гривень. 29.05.2014 року на виконання вироку Добропільского міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року було видано виконавчий лист по справі №227/5550/13-к по стягненню з [PERSON] на користь потерпілих [PERSON] і [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди по 100000 (сто тисяч) гривень кожній. Боржником в добровільному порядку рішення суду не було виконано навіть до звільнення відповідача з роботи, при тому що з набрання законної сили рішенням і до звільнення з роботи пройшов значний період часу, що свідчить про небажання відповідача належним чином виконати рішення суду. Також, відповідач у своєму відзиві зазначає, що добровільно здійснював поштові перекази позивачу 10.08.2017 року, 24.10.2017 року, 16.11.2017 року, 19.12.2017 року, 27.01.2018 року на суму 50 гривень кожний (разом 350) гривень. Вказані перекази носять більше характер знущання з позивача, якого визнано потерплим у кримінальному провадженні, та умисне невиконання відповідачем рішення суду. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала заяву, в якій вона вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглянути справу без її участі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити, по наступним підставам. Судом встановлено, що вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 листопада 2013 року у справі №227/5550/13-к було [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.3 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 7 (сіми) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 (три) роки. Строк відбуття покарання [PERSON] визначено рахувати з часу його затримання після набранням вироку законної сили. Стягнуто з [PERSON] на користь КЛПЗ Добропільська центральна міська лікарня 1294 (одна тисяча двісті дев`яносто чотири) гривні 12 копійок, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] . Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілих [PERSON] і [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди по 100000 (сто тисяч) гривень кожній. Як вбачається із позовної заяви, позивачка вважає, що грошове зобов`язання по відшкодуванню завданої шкоди за вироком суду виконано неналежним чином, адже враховуючи те, що рішення суду почало виконуватися більше ніж через три роки з дати набрання ним законної сили, а також те, що за весь час виконання рішення суду в країні відбувся значний розвиток інфляційний процесів, що призвело до швидкого зростання споживчих цін. Проте, як вбачається із відповіді Покровського ВДВС у Покровському районі Донецької області №19-27-570 від 10 січня 2022 року, в проваджені Покровського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області Східного міжрегіонального правління Міністерства юстиції (м. Харків) перебували виконавчі провадження про стягнення з [PERSON] аліментів та моральної та матеріальної шкоди на користь стягувачів, а саме: - \~ \~ \~ \~виконавче провадження № 37247194 з примусового виконання виконавчого листа 2/235/691, виданого 22.03.2013 року Красноармійським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини доходів відповідача, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2013 року до досягнення дитиною повноліття; - \~ \~ \~ \~виконавче провадження № 49772587 з примусового виконання виконавчого листа № 235/1353/15-ц, виданого 22.12.2015 року Красноармійським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 11.03.2015 року; - \~ \~ \~ \~виконавче провадження № 49623708 з примусового виконання виконавчого листа № 235/8535/15-ц, виданого 06.11.2015 року Красноармійським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/10 частини всіх видів доходів, щомісячно, до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] . Стягнення проводити з 25.09.2015 року; - виконавче провадження № 48447249 з примусового виконання виконавчого листа №1-кп/227/311/2013, виданого 29.05.2014 року Добропільським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн.; - виконавче провадження № 48448644 з примусового виконання виконавчого листа №1-кп/227/311/2013, виданого 29.05.2014 року Добропільським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 26275,00 грн.; - виконавче провадження № 52634039 з примусового виконання виконавчого листа №1-кп/227/311/2013, виданого 29.05.2014 року Добропільським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн. По всім вищевказаним виконавчим провадженням державними виконавцями винесені постанови про звернення стягнення на доходи боржника [PERSON] , які направленні на виконання до Покровського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та Красноармійського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. Згідно повідомлення Красноармійського об`єднаного УПФУ Донецької області із пенсії боржника [PERSON] проводилось утримання аліментів у розмірі 50% на користь стягувачів: по ВП № 37247194 аліменти та заборгованість по аліментам на користь [PERSON] (20,75%); по ВП № 49772587 аліменти та заборгованість по аліментам на [PERSON] (20,75%); по ВП № 49623708 аліменти та заборгованість по аліментам на [PERSON] (8,75%). Відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з пенсії може бути відраховано не більш 50% її розміру. Із щомісячних страхових виплат (регресу) боржника [PERSON] , які нараховує та сплачує Покровське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, проводились утримання за всіма виконавчими провадженнями на користь стягувачів по аліментам [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] та стягувачів [PERSON] та [PERSON] у розмірі 50%. Виконавче провадження № 49623770 про стягнення аліментів на користь [PERSON] у розмірі 1/10 частини всіх видів доходів, щомісячно, до досягнення сином [PERSON] , [INFO] , трьох років, 25.09.2018 року закінчено згідно п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням. Виконавчі провадження № 48447249 про стягнення на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн. та № 48448644 про стягнення на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 26275,00 грн. закінчені 27.05.2021 року згідно п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням. Виконавче провадженню № 52634039 з примусового виконання виконавчого листа № 1-кп/227/311/2013, виданого 29.05.2014 року Добропільським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000,00 грн. закінчено 27.05.2021 року згідно п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням. Станом на 10.01.2022 року в проваджені Покровського відділу державної виконавчої служби у Покровському районі Донецької області вхідного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) перебувають наступні виконавчі провадження: виконавче провадження № 37247194 з примусового виконання виконавчого листа №2/235/691, виданого 22.03.2013 року Красноармійським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини доходів відповідача, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2013 року до досягнення дитиною повноліття; виконавче провадження № 49772587 з примусового виконання виконавчого листа 235/1353/15-ц, виданого 22.12.2015 року Красноармійським міськрайонним судом, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи з 11.03.2015 року. За вищезазначеними виконавчими провадженнями стягнення проводяться із пенсії та щомісячних страхових виплат боржника [PERSON] у загальному розмірі 50%. Заборгованість по аліментам на 10.01.2022 року - відсутня (а.с.80-82). Також, як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було сплачено грошові кошти позивачці у загальному розмірі 11\~000,00 грн., що підтверджується розписками, які наявні у цивільній справі (а.с. 87-89). Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положенням ч.1 ст. 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців, що визначено ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно п.1, ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Частини 1, 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. Згідно п.1 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. В свою чергу, відповідно до вимог ч.2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Разом з тим, ч. 5, 6, 7, 8 цієї статті визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника. Частиною першою статті 68 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. Підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України (ч.1 ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до вимог ч.1, 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках. За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії. Суд вказує, що позивачкою не доведено наявність підстав, які б свідчили, що відповідач на час виконання судового рішення мав можливість виконати свій обов`язок боржника у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» у інший спосіб, ніж визначений державним виконавцем. Крім того, постановою начальника Покровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Хамідуліною Р.Р. від 27 травня 2021 року у ВП №48447249 закінчено виконавче провадження, у зв`язку з виконанням вимоги виконавчого документа, а саме виконавчого листа №1-кп/227/311/2013 виданого 29 травня 2014 року (п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження»). Таким чином, посилання позивачки про відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних, в розумінні ст. 625 ЦК України, суд вважає безпідставними з вищевикладених обставин. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed