Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Іванченко О.О. звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] , відповідно до ордеру № 560, виданого на підставі наказу КП «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району міста Києва за № 240 від 11.10.2012 року отримав право на проживання в кімнатах [ADDRESS] , набувши таким чином статусу наймача жилого приміщення та на якого було оформлено особовий рахунок, згідно якого нараховувалися платежі за користування жилим приміщенням та споживання житлово-комунальних послуг. [PERSON] є батьком позивача [PERSON] . Позивач 12.09.2013 як член сім`ї наймача, була вселена до квартири і постійно проживає в ній протягом восьми років. 28.02.2015 до зазначеної квартири також була вселена та проживає донька позивачки [PERSON] . Внаслідок хвороби [PERSON] [INFO] помер. Позивач звернулася до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» із відповідною заявою щодо укладання договору найму житлового приміщення, але їй було відмовлено в задоволенні цієї заяви та повідомлено про те, що [PERSON] припинив трудові відносини з КП «Керуюча компанія» лютому 2019 році, згідно наданої заяви копії ордеру № 560, позивач не значиться серед членів сім`ї наймача, а ордер №560 виданий лише на право проживання. Позивачем було виготовлено технічну документацію на квартиру, регулярно вноситься плата за спожиті житлово-комунальні послуги, за свої кошти зроблено ремонт, а тому вона вважає, що має право бути статусу наймача спірного житлового приміщення, оформити на своє ім`я особовий рахунок, а в подальшому оформити право власності на займане нею приміщення. Враховуючи викладене, [PERSON] просить суд визнати за нею право користування житловими приміщеннями - кімнатами №№ 1,2, блоку (сектору) № [NUMBER] , по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження. 20.01.2022 Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» подано зустрічний позов до [PERSON] , яка також діє як законний представник в інтересах неповнолітньої [PERSON] , третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації про виселення [PERSON] з житлового приміщення - кімнат №№ 1,2, блоку (сектору) № [NUMBER] , по [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. 17.06.2022 позивачем [PERSON] до суду подано заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої вона просить суд визнати за нею право користування житловими приміщеннями - кімнатами №№ 2,3, блоку (сектору) № [NUMBER] , по [ADDRESS] . 08.08.2022 Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» подано заяву про зміну предмету зустрічного позову, відповідно до якого просив виселити [PERSON] з житлового приміщення - кімнат №№ 2,3, блоку (сектору) № [NUMBER] , по [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. 10.08.2022 від відповідача Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, серед іншого з тих підстав, що позивач, яка з 12.09.2013 зареєстрована у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , кімнати №№ 2,3, на квартирному обліку не перебувала та не перебуває. Законний користувач зазначеної квартири [PERSON] перебував на квартирному обліку і був знятий з нього, у зв`язку із смертю. При розгляді питання взяття [PERSON] на квартирний облік встановлено, що він з 17.02.2006 був зареєстрований разом із сином [PERSON] , 1985р.н. у гуртожитку. Згідно з ордером № 235 серії ЛП на жилу площу - кімната в секторі [ADDRESS] була надана на двох осіб (він та син) як працівникам Комунального підприємства «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району Києва. В цьому житловому приміщенні [PERSON] з сином були зареєстровані до 28.03.2013. [PERSON] та [PERSON] на праві власності належав житловий будинок в [ADDRESS] (нова назва [ADDRESS] ). З 28.03.2013 [PERSON] та його син [PERSON] були зареєстровані в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . За інформацією у довідці, виданою Житлово - експлуатаційною дільницею № 0512 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» в кімнатах 2,3 блоку № 6 в будинку [ADDRESS] було зареєстровано три особи: [PERSON] з 28.03.2013; його дочка [PERSON] , 1981 року народження, з 12.09.2013; онука [PERSON] , 2005 року народження, з 28.02.2015. За інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва від 07.12.2021 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в кімнатах 2,3 блоку [ADDRESS] , реєстрація місця проживання сина [PERSON] - [PERSON] невідома. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] 20.01.2021 отримала у спадок 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] . В той же час Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад, можуть бути приватизовані відповідно до закону. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10.08.2022 у задоволенні клопотання представника відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» - Гусєвої М.В. про поновлення строку на подання зустрічного позову відмовлено. Зустрічний позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» до [PERSON] , яка також діє як законний представник в інтересах неповнолітньої [PERSON] , третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації про виселення без надання іншого житлового приміщення - повернуто заявнику. Протокольною ухвалою суду від 10.08.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 05.05.2023 представником Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» надані письмові пояснення по справі, в яких відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, викладених у запереченнях. 18.05.2023 до суду від позивача надані письмові пояснення до судових дебатів. Позивач та представник позивача до судового засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися. У судовому засіданні від 18.05.2023 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» Гусєва М.В. у судовому засіданні заперечувала проти заявлених позовних вимог. Представник відповідача Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації до судового засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися. Заслухавши учасника судового розгляду, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд встановив наступне. Судом встановлено, що КП «Житлосервіс «Куренівка» видано ордер № 560, на ім`я [PERSON] , який працює КП «Житлосервіс «Куренівка» ЖЕК-512 з сім`єю: син [PERSON] , на право проживання по [ADDRESS] (а.с.17). Позивач [PERSON] , [INFO] , являється донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.05.1981 (а.с.11). [PERSON] у трудових відносинах з КП «Житлосервіс «Куренівка» не перебувала, являється донькою [PERSON] і вселилась до кімнат по [ADDRESS] , як член його сім`ї. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.07.2020 (а.с.16). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданих Відділом реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , кімнати 2,3, з 12.09.2013 року і по теперішній час (а.с.12). Разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 28.02.2015 по теперішній час зареєстрована її донька [PERSON] , [INFO] (а.с.13-14). З наданих позивачем [PERSON] до матеріалів справи квитанцій вбачається, що позивачкою сплачуються комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , кімнати 2,3 (а.с.21-41). Листом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» від 30.07.2021 за № 463-463/Г-322-471 відмовлено [PERSON] у задоволенні заяви від 30.06.2021 щодо укладання договору найму на кімн. № 2,3 блоку 26 у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . З огляду серед іншого, на те, що [PERSON] припинив трудові відносини з КП «Керуюча компанія» у лютому 2019 року, а згідно наданої до заяви копії ордера № 560, [PERSON] не значиться серед членів сім`ї наймача, якому такий ордер виданий. Водночас ордер № 560 виданий лише на право проживання (а.с.15). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України). Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР). Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК УРСР). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20). Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки [PERSON] довела своє право на проживання у спірній кімнаті, в яку вселилася за згоди квартиронаймача ([PERSON]) та в якій постійно проживає із 2006 року. При цьому право [PERSON] на користування спірним житлом не визнається відповідачем. Відсутність письмової згоди квартиронаймача на вселення позивача у спірну кімнату сама по собі не свідчить про те, що [PERSON] не набула права користування жилим приміщенням, оскільки за обставинами справи безспірно встановлено, що [PERSON] визнавала [PERSON] членом своєї сім`ї та не заперечувала проти постійного її проживання у спірній кімнаті». У статті 106 ЖК УРСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (частина друга статті 107 ЖК УРСР). Відповідно до статті 127 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК УРСР). У статті 130 ЖК УРСР визначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. У пункті 7 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, передбачено, що користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера; у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК УРСР). Відповідно до положень статті 132 ЖК УРСР сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організації, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 346/3395/17 (провадження № 61-1124св17), зазначено, що приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових. За відсутності такого окремого рішення підстави для висновку про те, що спірне жиле приміщення є службовим, відсутні. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). У частинах першій - четвертій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Як убачається із матеріалів справи, [PERSON] вселилась до кімнат по [ADDRESS] , як донька [PERSON] на підставі ордеру №560 на право проживання, тобто в установленому порядку, та фактично проживає у цьому приміщенні з реєстрацією місця проживання. [PERSON] на ім`я якого видано ордер, був співробітником Комунального підприємства «Житлосервіс «Куренівка» Оболонського району міста Києва, який в подальшому був звільнений, продовжував проживати у цьому приміщенні з членами своєї сім`ї. У зв`язку зі смертю [PERSON] позивач зверталась до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» із заявою про укладення договору найму у травні 2021 року. При цьому, судом встановлено, що відповідачами не надано доказів, що: зазначені кімнати №2,3 в гуртожитку у встановленому законом порядку віднесені до числа службових; позивач забезпечена іншим житлом на праві власності, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 ЖК УРСР; позивач вибула зі спірного житлового приміщення або не проживає постійно в ньому та зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Водночас судом враховано, що: батько позивача за життя і позивач, як член його сім`ї, набула право користування вказаним житловим приміщенням; позивач, як член сім`ї наймача та особа, яка має право користуватися житловим приміщенням, яка продовжила проживати в займаному жилому приміщенні, має такі ж права і обов`язки, як і наймач, тому вправі вимагати визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача або ж укладення договору найму на її ім`я як члена сім`ї основного наймача у зв`язку з його смертю, у тому числі якщо такий договір раніше не укладений; наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови у цьому; наявність у особи права на частку у праві спільної власності на житло не є достатнім підтвердженням забезпечення особи житлом у розумінні положень ЖК УРСР, а доказів, що позивач має інше житло, ніж вказані кімнати, матеріали справи не містять; відповідачі не спростували доводи позивача, що вона, проживаючи в спірному житловому приміщенні з 2013 року, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, яке є її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд вважає вимоги позивача законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved