Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

Адвокат Піщенков К.К., в інтересах [PERSON] , звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з заявою, в якій просить суд встановити факт належності правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року квартиру за адресою [ADDRESS] , особі спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 27 травня 2022 року, в тому числі і щодо часток, які померлий прийняв, але не оформив після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 13 травня 2015 року, та після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що після смерті свого брата [PERSON] він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про праву на спадщину, проте, державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори було відмовлено заявнику в цьому, посилаючись на те, що в свідоцтві про право власності на спадкове нерухоме майно допущено описку в прізвище спадкодавця, у зв`язку з чим нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтво про право на спадщину, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 червня 2023 року справа за вказаної заявою передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2023 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та витребувано у Шостої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Заявник просив здійснити розгляд цієї справи без його участі, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, надавши про це відповідну заяву. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явилась, надав суду заяву про розгляд справи без її участі. Суд, розглянувши подані заявником матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] брат [PERSON] , про що було видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 27 травня 2022 року. Після смерті [PERSON] , заявник, як єдиний спадкоємець, 11 квітня 2023 року звернувся до Шостої дніпровської нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину: належну спадкодавцю частку квартири за адресою [ADDRESS] , в тому числі і на частки, які померлий прийняв, але не оформив після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 13 травня 2015 року, та після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 29 листопада 1995 року. Як встановлено судом, заявник на підтвердження права власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно надав свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, видане ПМК-246, з якого вбачається право спільної власності на квартиру [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Проте, як вбачається з самого свідоцтва, написання прізвищ зазначених осіб в ньому відрізняється від написання в документах, які посвідчують факт смерті вказаних осіб, а саме, в свідоцтві про право власності на житло вказано російською мовою « [PERSON] », « [PERSON] », « [PERSON] », тоді як з документів, що посвідчують факт смерті цих осіб вбачається написання замість [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Посилаючись на вказані обставини, державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме, з підстав того, що правовстановлюючий документ та документ, який підтверджує факт смерті спадкодавця, містять розбіжності щодо прізвищ, таким чином нотаріус вказав, що не вбачається можливим встановити факт належності померлому [PERSON] (спадкодавцю) спадкового майна. Судом встановлено, що свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, видане ПМК-246 належить особі спадкодавця [PERSON] , який, в свою чергу, є спадкоємців раніше померлих [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наступним. Зазначене свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, видане ПМК-246 посвідчує право власності записаних в ньому осіб на квартиру за адресою [ADDRESS] . Відповідно до наявного в матеріалах справи ордеру (контрольний талон) №80 від 21 листопада 1979 року Виконавчого комітету Дніпропетровської райради трудящих вбачається, що його видано на передачу у власність вказаної квартири спадкодавцям. Довідками №№04, 05, 06 від 17 травня 2023 року ПрАТ «ДПМК №246» посвідчено факт проживання всіх спадкодавців в квартирі за адресою [ADDRESS] на момент смерті кожного з них. З технічного паспорту від 31 січня 1994 року на квартиру за адресою [ADDRESS] вбачається, що його виконано на замовлення [PERSON] , а з технічногопаспорту від 08 грудня 2022 року на цю саме квартиру вбачається, що його виконано на замовлення спадкоємця [PERSON] . Крім того, матеріали справи містять рахунки за спожиті в квартирі за адресою [ADDRESS] електроенергію (за період 2020-2023 роки) та природний газ (за період 2022-2023 роки) з яких вбачається, що вони виписані ні ім`я [PERSON] та [PERSON] , відповідно, тобто спадкодавців. Всі ці докази в сукупності свідчать про те, що насправді, свідоцтво про право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року, видане ПМК-246 посвідчує право власності саме [PERSON] на спадкове майно квартиру за адресою [ADDRESS] , з чого витікає висновок, що під час оформлення вказаного свідоцтва було допущено описку в написанні прізвища власників, а саме, вказано «ТімОнов», замість «ТімАнов». Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України орган державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. На підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Судом з`ясовано, що дійсно спадкодавцю [PERSON] належить свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31 січня 1994 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане ПМК-246 , в якому його дані: прізвище, ім`я, по батькові записано із помилкою, а саме «ТімОнов», а правильно по паспорту та свідоцтву про смерть «ТімАнов»; помилка в написанні вказаних особистих даних виникла через невірно внесені відомості свідоцтва про право власності. Вказана помилка перешкоджає заявнику в повній мірі реалізувати своє право на спадщину після померлого спадкодавця. Для подальшої видачі свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно йому необхідно встановити, що свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 31 січня 1994 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане ПМК-246 дійсно належить саме спадкодавцю. Отже, фактично в свідоцтві про право власності № [NUMBER] від 31 січня 1994 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане ПМК-246 було допущено помилку в написанні прізвища спадкодавців та записано «ТімОнов», замість вірного написання «ТімАнов». Ця обставина стала підставою для звернення до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦІІК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові якої, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Судом встановлено, що БТІ, яке видавало правовстановлюючий документ свідоцтво про право власності на житло (квартиру за адресою [ADDRESS] ) за №34 від 31 січня 1994 року, на даний час не має повноважень встановлювати факти та/або вносити виправлення у правовстановлюючі документи, таким чином, заявник позбавлений права в позасудовому порядку встановити відповідний факт. Правовстановлюючий документ це документ, який підтверджує права певного суб`єкта та складений у порядку, передбаченому законодавством. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім`я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. б ч. 1 ст. 315 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на володіння та розпорядження власністю тощо. Відповідно до п. 12 Постанови пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Таким чином, вбачається, що наявна розбіжність в написанні особистих даних заявника і така обставина перешкоджає заявнику в отриманні свідоцтва про право на спадщину та в подальшому, оформленні права власності на спадкове майно, оскільки метою встановлення факту, що має юридичне значення є забезпечення можливості реалізації заявником гарантованого Конституцією України права на володіння та користування власністю, а також те, що іншого порядку та можливості встановити факт належності спадкодавцю вказаного свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 31 січня 1994 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , виданого ПМК-246, у заявника немає. Саме по собі не вірне написання правописно прізвища чи імені заявника в документах внаслідок допущення описки (договір, паспорт, диплом, трудова книжка, військовий квиток, свідоцтво про народження та інш.) або відповіді різних організацій і відомств (нотаріальні контори, ВУЗи, військові комісаріати, відділи РАЦС та інш.) не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню. При таких обставинах суд вважає, що оскільки всі інші дані в паспортах, свідоцтвах про смерть, про народження, орері (контрольний талон) на квартиру за адресою [ADDRESS] , адресній довідці та інших документах заявника та спадкоємця повністю співпадають з встановленими судом даними, зазначеними у спірному свідоцтві про право власності № [NUMBER] від 31 січня 1994 року на квартиру за адресою [ADDRESS] , видане ПМК-246, спору про право фактично немає, вищезазначені документи на назване право в передбаченому законом порядку не оспорювані, суд вважає можливим заяву задовольнити та встановити юридичний факт належності правовстановлюючого документу, а саме, свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 31 січня 1994 року квартиру за адресою [ADDRESS] , особі спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 27 травня 2022 року, в тому числі і щодо часток, які померлий прийняв, але не оформив після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 13 травня 2015 року, та після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду даної заяви, у зв`язку з чим, заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved