Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Короткий зміст позовної заяви. Позивач 34 роки 7 місяців 19 днів працювала на Інгулецькому ГЗК. Звільнена з роботи 21.08.2020 за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. У січні 2023 року вона дізналася, що при звільненні підприємством не була виплачена їй одноразова допомога у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат, що передбачено Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, яка продовжувала діяти на момент її звільнення. Тому вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити їй одноразову вихідну допомогу в розмірі 50627,94 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку. Зазначила, що за період з 22.08.2020 по 28.03.2023 його розмір становить 524537,88 грн., але, враховуючи принцип справедливості і співмірності просить стягнути на свою користь 100 000 грн. Оскільки при звільненні відповідачем не було проведено з нею повного розрахунку, просить стягнути з нього моральну шкоду, спричинену невиплатою одноразової допомоги при звільненні, яку оцінює у 13400,00 грн. з розрахунку 2-х мінімальних заробітних плат станом на 01 січня 2023 року. Стислий виклад відзиву відповідача на позов. Відповідач вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки ПрАТ «ІнГЗК» не є стороною Галузевої Угоди, на яку посилається позивач, обгрунтовуючи свої вимоги, і відповідно не є її підписантом, а тому умови цього документу не розповсюджуються на підприємство. Крім того вважає, що одноразова допомога при звільненні не є заробітною платою або вихідною допомогою, а є додатковою гарантією і може виплачуватись підприємством в залежності від фінансового стану підприємства. Оскільки підприємство не має обов`язку виплати такої соціальної пільги в день звільнення на відміну від заробітної плати, як передбачає ст.116 КЗпПУ, тому до неї не можуть застосовуватися вимоги щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до ст.117 КЗпПУ. В задоволенні позову просить відмовити, а у разі, якщо суд не знайде для цього підстав, застосувати принцип співмірності між сумою одноразової допомоги при виході на пенсію і сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку. Окрім того, вважає, що одноразова вихідна допомога при виході на пенсію не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про заробітну плату» і відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, а тому на неї не розповсюджується положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосовно відсутності обмежень строків звернення до суду за захистом порушеного права, а тому, позивач, який звільнився з підприємства 21.08.2020, пропустив строк звернення з позовом до суду, який відповідно до ст.233 КЗпП України становить три місяці, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. В додаткових поясненнях представник Відповідача зазначив, що допомога при виході на пенсію була виплачена позивачці на підставі п.7.13 Колективного договору, який діяв на підприємстві на момент виникнення спірних правовідносин, тобто позивач бажає отримати таку допомогу двічі, а отже вимога про стягнення допомоги при виході на пенсію заявлена позивачкою безпідставно. Про виплату такої допомоги у розмірі 3-х місячних середніх заробітних плат було зазначене в наказі про звільнення позивача, і таку допомогу вона отримала, що видно із розрахункового листа за серпень 2020 року. Відповідач вважає, що позивачем невірно наведено розмір середньомісячної заробітної плати, який становив 15195,17 грн., а отже 3-х місячний її розмірі дорівнює 45585,51 грн. Позивач в день звільеннняя не працювала, оскільки знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати, та з вимогою про проведення з нею розрахунку до моменту звернення до суду з цим позовом до відповідача не зверталася, тому відповідачу стало вперше відомо про вимогу позивача після отримання копії позовної заяви, а тому відповідач з огляду на правовий висновок Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц, вважає, що саме з цього моменту починається час затримки розрахунку при звільненні. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною від помилкового висновку про наявності невиплаченої заробітної плати, то задоволенню теж не підлягає. Оскільки дії відповідача були правомврними, тпрудові права позивача не порушені, то відсутні підстави і для задоволення вимог позвиача про стягнення моральної шкоди. В додаткових поясненнях представник Позивача зазначив, що не погоджується із тим, що позивачу була виплачена допомога при виході на пенсію була на підставі п.7.13 Колективного договору, оскільки цим документом передбачено виплата допомоги при фактичному виході на пенсію, а Галузевою угодою - при виході на пенсію за віком, тобто цими двома документами встановлюються різні підстави для виплати одноразової допомоги при виході не пенсію. Також зазначив, що сума 45585,51 грн., яка згідно з розрахунковим листком була нарахована позивачу, у серпні 2020 року була відповідачем утримана із його заробітку всупереч нормі ч.4 ст.26 Закону України «Про оплату праці», і відповідач цинічно вводить суд в оману щодо фактичної виплати позивачу допомоги при виході на пенсію. Позивач пояснює, що в день звільнення не працював, оскільки знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, а тому не міг знати про не нараховані йому суми. Втім, погодився з Відповідачем, що йому стало відомо про вимогу позивача 04.04.2023 після отримання від суду копії позовної заяви, і тому змінив період затримки розрахунку з дня, наступного за днем отримання позову (05.04.2023) до моменту ухвалення судом рішення по справі. Просив розрахувати суму затримки, виходячи із середнього заробітку позивача 15195,17 грн., як зазначено в довідці, і кількості календарних днів у червні та липні 2020 року, а саме 61. Процесуальні дії у справі. 29.03.2023 позовна заява надійшла до суду. 03.04.2023 позивачу було відмовлено у звільненні від сплати судового збору і позовну заяву залишено без руху. 08.04.2023 надійшла уточнена позовна заява. 12.04.2023 позовна заява прийнята до розгляду; провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Задоволено клопотання позивач про витребування доказів. 15.05.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін було відмовлено. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. 21.04.2023 від відповідача надійшов відзив на позов, а також клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, у задоволенні якого ухвалою суду від 15.05.2023 було відмовлено. 28.04.2023 відповідач надіслав докази на виконання ухвали суду. 05.05.2023 від позивача надійшли додаткові пояснення та уточнення позовних вимог. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] з 04.01.1984 року по 26.02.1992 року, а потім - з 01.09.1994 року по 21.08.2020 року працювала на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті машиністом конвеєра ДФ. 21 серпня 2020 року була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Їїзагальний стаж роботи в ПРАТ «ІНГЗК» - становить 34 роки 11 місяців /а.с.11-12/. В наказі № 358 про припинення трудового договору зазначено про те, що [PERSON] підлягає до виплати вихідна допомога згідно з п.7.12 Колективного договору на 2014-2-15 роки у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат /а.с.73/. Згідно з довідкою від 10.04.2022 про середню заробітну плату за 2 місяці, заробітна плата [PERSON] за червень 2020 року склала 16812,10 грн., відпрацьовано 168,00 годин, за липень 2020 року - 16170,13 грн., відпрацьовано 168,00 годин, середньогодинна заробітна плата позивача становить 98,16 грн., середньомісячна заробітна плата за два останні місяці перед звільненням становить 15195,17 грн. Як зазначено в довідці вона розрахована, виходячи із середньогодинної заробітної плати 98,16 грн., і кількості відпрацьованих годин за два останні місяці перед звільненням, тобто 98,16* (144,0 + 165,6) : 2 = 15195,17 грн. /зворотній бік а.с.77/. Із наданої відповідачем копії розрахункового листка Позивача видно, що у серпні 2020 року позивачу допомога звільненому пенсіонеру відповідно до Колективного Договору у сумі 45585,51 грн. (код 4361), що відповідає розміру 3-х середньомісячних заробітних плат за два останні місяці перед звільненням (15195,17 грн. х 3) /а.с.78/. Пунктом 7.13 Колективного договору на 2014-2015 роки між ПАТ ІНГЗК» та профспілковим комітетом, який діє до укладення нового, і був чинним на момент звільнення позивача, передбачена виплата працівникам при фактичному виході на пенсію одноразової допомоги в розмірі, залежному від стажу роботи в Товаристві від 20 і більше років - три середньомісячних заробітних плати /а.с.88/. Галузева угода гірничо - металургійного комплексу України на 2011-2012 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно п.6.13 (до яких, цим пунктом віднесено в т.ч. непрацюючих пенсіонерів підприємства). Відповідно до п.1.11 Угоди, вона набуває чинності з дня її підписання (28.07.2011 року) і діє до укладенні нової, і вона зберігає чинність у випадку зміни власника, складу, структури, найменування уповноваженого власником органу, від імені якого її укладено (п.1.4). Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2011-2012 роки передбачено виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше тримісячної середньої заробітної плати при стажі від 20 і більше років. Зміст спірних правовідносин. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини, які регулюють трудові відносин, і відшкодування моральної шкоди. . Норми права, які застосовує суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніш наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган, повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними у даному випадку є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці», госпрозрахункові підприємства самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Положеннями ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Частиною 1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне. З тексту Галузевої угоди вбачається, що її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств (установ, організацій) галузі в особі Міністерства промислової політики України,Фондом державного майна України, Федерацією металургів України, господарських об`єднань (сторона власників) та профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України в особі Центрального комітету ПМГУ (сторона профспілки). Однім із підписантів Галузевої угоди на 2011 - 2012 роки був Генеральний директор ТОВ «Метінвест ХОЛДИНГ», до складу якого входить ПРАТ «ІнГЗК», тому суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що підприємство керується в своїй роботі тільки Колективним договором, у зв`язку з чим дія зазначеної Галузевої угоди, начебто, не розповсюджується на ПРАТ «ІнГЗК», і вважає, що її положення застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі. Також суд враховує судову практику у справах даної категорії, зокрема у справі № 212/908/17-ц, в якій Верховний Суд України в постанові від 19.08.2019 року визнав необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди, виконання якої є обов`язком відповідача. Щодо розміру невиплаченої при звільненні заробітної плати у виді одноразової допомоги. Оскільки позивач на момент виходу на пенсію мав понад 33 роки стажу роботи на підприємстві відповідача, тобто більше ніж 20 років, на нього розповсюджується дія пункту 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки і йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена допомога в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Водночас, пунктом 6.1. цієї Галузевої угоди передбачено, що додаткові умови виплат можуть встановлюватись у колективному договорі. Як зазначено вище, п.7.13 Колективного договору на 2014-2015 роки, який був чинним на момент звільнення позивача, додаткові виплати одноразової допомоги працівникам при фактичному виході на пенсію були передбачені у тому ж розмірі, що і в п.6.1 Галузевої угоди (при стажі роботи від 20 і більше років - три середньомісячних заробітних плати). Суд не може прийняти заперечення позивача в тій частині, що підстави виплати допомоги, передбачені Колективним договором і Галузевою угодою, різні, оскільки, начебто, одним передбачена виплати при виході на будь-яку пенсію, а іншим - при виході на пенсію за віком, оскільки це спростовується текстами вказаних документів, і вважає, що виплата одноразової допомоги при виході на пенсію, яка передбачена п.7.13 Колективного договору, за своїм змістом, підставами, правовою природою є тією ж виплатою, що передбачена п.6.1 Галузевої угоди на 2011-2012 роки стосовно виплат одноразової допомоги працівнику при виході на пенсію, тому приймає докази виплати відповідачем такої допомоги позивачу при звільненні у розмірі 45585,51 грн., що вбачається із розрахункового листка /а.с.78/. При цьому суд критично ставиться до тверджень позивача, викладених в письмових поясненнях після отримання доказів по справі, та в уточненій позовній заяві щодо подальшого утримання, з його точки зору, нарахованої суми із заробітку позивача, оскільки це не підтверджено ніякими доказами і є припущенням останнього. Однак, суд не погоджується з розміром допомоги у сумі 45585,51 грн., оскільки відповідач нарахував її, виходячи із середньомісячного заробітку 15195,17 грн., обрахованого із середньогодинної заробітної плати і норми робочого часу (144,0 у червні та 165,6 - у липні), а не фактично відпрацьованих годин (168,00 у кожному місяці). Тому суд вважає, що розмір середньомісячного заробітку за два місяці перед звільненням позивача становить 16490,88 грн. (98,16 грн. х 168,00 год.), і тримісячний розмір заробітної плати позивача дорівнює 49472,64 грн., а отже, за розрахунком суду, Відповідач не виплатив Позивачу при звільненні 3887,13 грн. (49472,64 грн. - 45585,51 грн.), і ця сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд вважає, що, оскільки позивачу не були виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, механізм здійснення розрахунку якого визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з цією постановою, під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплати. Обчислення середньої заробітної плати при нарахуванні виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (пункт 5 вказаного Порядку). Тому суд не бере до уваги розрахунок позивача, який проведено з врахуванням кількості календарних днів у періоді затримання виплати, і здійснює свій розрахунок. За два місці, що передують звільненню позивача, кількість робочих днів становила 43, а отже в середньому за місяць - 21,5. Виходячи із розрахованої судом середньомісячної заробітної плати позивача 16490,88 грн. і кількості робочих днів у місяці - 21,5 дні, середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням (червень-липень 2020 року) становила 767,02 грн. і суд вважає, що саме цей показник необхідно враховувати при обчисленні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку. А тому за весь період затримки, який становить 66 робочих днів - з 05.04.2023 (наступний день після дати отримання відповідачем копії позовної заяви) по 08.06.2023 (дата постановлення рішення суду), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 50 623,32 грн. (767,02 грн. х 66 робочих днів). Водночас, суд вважає обґрунтованою позицію відповідача про застосування принципу співмірності із заявленою сумою невиплаченої заробітної плати (вихідної допомоги) та, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, приходить до висновку про можливість зменшити розмір відшкодувань, визначений статтю 117 КЗпП України. Так, оскільки розмір простроченої заборгованості, що виникла через несвоєчасну виплату позивачу повної суми при звільненні, становить 3887,13 грн., сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач, є значно більшою, ніж не виплачена одноразова допомога, до того ж суд враховує незначний строк затримання розрахунку (два місяці, з чим погодився позивач), і, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вважає за можливе зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, до 25 000 грн., що відповідатиме обставинам справи. Щодо застосування позовної давності. Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіхвиплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв`язку з виходом на пенсію, входить до виплат, на які працівник має право згідно з умовами Галузевої угоди при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу положень ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строків позовної давності є безпідставними. Вказана правова позиція зазначена в Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 134/1781/16-ц|61-23397св18. Стосовно строків звернення позивача до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, у зв`язку з чим строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. Враховуючи, що позивач дізнався про порушення свого права із листа - роз`яснення адвоката Яводчака О.В. від 31.01.2023, суд вважає, що з цього моменту розпочав свій перебіг строк позовної давності. До суду позивач звернувся 29 березня 2023 року, а тому строки звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не пропущені. При цьому суд враховує, що відповідачем не спростована та обставина, що у день звільнення позивачеві не було вручено письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди. Позивач, звертаючись з вимогою про стягнення моральної шкоди, пов`язує її з неотриманням одноразової допомоги при виході на пенсію. Але, оскільки позивачем не надано доказів негідного, як він зазначає, ставлення до нього відповідача, який майже повністю виплатив йому допомогу при виході на пенсію, і понесення відповідно через таку невиплату моральних страждань, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди. Нормами ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.3 цієї статті). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,00 грн. Також підлягає частковому стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений ним за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, пропорційно розміру задоволеної позовної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial