Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

30.03.2023 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«АЕРОК» (далі відповідач, ТОВ «АЕРОК»), в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 83-к від 15.03.2023 року «Про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «АЕРОК» в частині звільнення [PERSON] ; поновити [PERSON] \~на посаді мельника виробничого відділу ТОВ «АЕРОК»; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. На обґрунтування позову позивач зазначає, що 01.01.2011 року він був прийнятий за переводом на посаду майстра зміни виробничого відділу в ТОВ «АЕРОК» згідно з наказом від 31.12.2010 року № 505-к. 16.09.2011 року позивач переведений на посаду мельника виробничого відділу в ТОВ «АЕРОК» згідно з наказом від 16.09.2011 року № 179-к. 16.03.2023 року позивача звільнено у зв`язку зі скороченням чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) згідно з наказом від 15.03.2023 року № 83-к від «Про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «АЕРОК». Позивач вважає, що звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема, ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України. Так, з оскаржуваного наказу вбачається, що скорочення працівників ТОВ «АЕРОК» проведено у зв`язку з неможливістю забезпечення працівників роботою, у зв`язку з відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва роботодавця, відсутністю грошових коштів на рахунках відповідача і накладенням арештів на банківські рахунки, майно, та передачею з 25.05.2022 року в управління Національному Агентству з розшуку та менеджменту активів, та не пов`язане з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період. При цьому, позивача не було попереджено персонально про наступне вивільнення згідно з вимогами ст. 49-2 КЗпП України не пізніше ніж за два місяці, оскільки за оскаржуваним наказом позивача звільнено з роботи з 16.03.2021 року у зв`язку із скороченням штату працівників, а повідомлення про скорочення штату із запропонованими посадами позивач не отримував та відповідачем таке повідомлення не направлялося. Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст.\~40,\~49-2\~КЗпП України позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 30.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 08 травня 2023 року до Обухівського районного суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Про вивільнення працівників у зв`язку із скороченням 16 січня 2023 року видано наказ №74-к, у якому обґрунтовано необхідність проведення скорочення чисельності працівників. З метою ознайомлення під розпис з даним наказом проведено загальні збори на які запрошено вивільнюваних працівників та зачитано наказ шляхом виведення його змісту на екран, тому вважає, що звільнення позивача відбулося з дотриманням строків передбачених ст. 49-2 КЗпП та відсутні підстави для визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення позивача на роботі. У судове засідання сторони не з`явились. Від представника позивача адвоката Луцика А.А. до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у поданому до суду відзиві просив проводити розгляд справи без участі відповідача, щодо задоволення позовних вимог заперечив. Відповідно до ч. 2 ст.\~247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України)\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно з копією трудової книжки серії [NUMBER] 01.01.2011 року [PERSON] прийнятий за переводом на посаду майстра зміни виробничого відділу ТОВ «АЕРОК» згідно з наказом від 31.12.2010 року № 505-к; 16.09.2011 року [PERSON] переведений на посаду мельника виробничого відділу ТОВ «АЕРОК» згідно з наказом від 16.09.2011 року № 179-к. Згідно з копією наказу ТОВ «АЕРОК» від 15.03.2023 року № 83-к «Про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «АЕРОК» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, які полягають у зупиненні виробництва та неможливістю забезпечення працівників ТОВ «АЕРОК» роботою, визначеною їх трудовими договорами, у зв`язку з відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва роботодавця, відсутністю грошових коштів на рахунках ТОВ «АЕРОК» внаслідок зупинення обслуговуючими банками видаткових операцій за банківськими рахунками товариства і накладенням арештів на банківські рахунки, майно, основні засоби ТОВ «АЕРОК» та передачею з 25.05.2022 року в управління Національному Агентству з розшуку та менеджменту активів, звільнено 16.03.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України та компенсації за невикористану щорічну відпустку працівників, у тому числі, [PERSON] , мельника виробничого відділу ТОВ «АЕРОК». За положеннями\~ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1\~ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 3\~та ст. 4 КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з\~КЗпП України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. З матеріалів справ вбачається, що в ТОВ «АЕРОК» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату, що стали підставою для вивільнення працівників, у тому числі і позивача, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Так, згідно з копією наказу ТОВ «АЕРОК» від 15.03.2023 року № 83-к «Про звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників Товариства з обмеженою відповідальністю «АЕРОК» 16.03.2023 року у зв`язку зі скороченням чисельності працівників звільнено працівників, у тому числі й позивача, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, які полягають у зупиненні виробництва та неможливістю забезпечення працівників ТОВ «АЕРОК» роботою, визначеною їх трудовими договорами, у зв`язку з відсутністю виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва роботодавця, відсутністю грошових коштів на рахунках ТОВ «АЕРОК» внаслідок зупинення обслуговуючими банками видаткових операцій за банківськими рахунками товариства і накладенням арештів на банківські рахунки, майно, основні засоби ТОВ «АЕРОК» та передачею з 25.05.2022 року в управління Національному Агентству з розшуку та менеджменту активів. Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Згідно з ч. 4 ст. 49-2 КЗпП України вимоги\~частин першої - третьої\~цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40,\~ч. 3 ст.\~49-2 КЗпП України\~щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої\~статті 49-2 КЗпП України\~роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. У постанові Верховного Суду від 09.02.2023 року у справі № 686/5292/21 міститься висновок, що персональне попередження необхідно не тільки для забезпечення організації вивільнення працівників, а й для освідомлення працівником свого майбутнього становища щодо забезпечення роботою та джерелами для життя і можливого пошуку працівником іншої роботи самостійно. Під персональним попередженням про майбутнє звільнення слід розуміти не лише повідомлення, а достовірне отримання працівником такої інформації. Судом встановлено, що в порушення вимог ст. 49-2 КЗпП України позивач не був попереджений відповідачем про майбутнє звільнення, відтак, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства. На час розгляду справи судом відповідач не спростував доводів позивача, що він не був попереджений відповідачем про наступне вивільнення персонально не пізніше, ніж за два місяці; докази на підтвердження вручення позивачу письмового попередження про звільнення відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України в матеріалах справи відсутні. Відповідач також не довів належними доказами, що позивач є працівником, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд,\~\~оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову. За приписами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2\~147,20 грн. (по 1 073,60 грн. за кожну позовну вимогу). Крім того, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в розмірі 4\~000,00 грн. на професійну правничу допомогу. У\~ст. 141 ЦПК України\~зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.\~ Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу: копію договору № 26/03 про надання правничої допомоги від 26.03.2023 року, укладеного між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «ЛГК-Груп»; копію Акту наданих послуг від 26.03.2023 року, згідно з яким загальна вартість правової допомоги (послуги) становить 4\~000,00 грн.; копію платіжної інструкції від 27.03.2023 року, за якою позивачем сплачено 4\~000,00 грн. як оплата за вищевказаним договором. За таких обставин, оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4\~000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved