Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У січні\~2023\~ [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ( далі ТОВ) «Харківська роздрібна компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з лютого по червень 2022 р. в сумі 50\~501,20 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 141\~402,24 грн., моральної шкоди- 50\~000 грн., понесених судових витрат по оплаті судового збору-1284,24 грн., правової допомоги-13\~000 грн.,поштових витрат-298,98 грн., а всього 256\~486,66 грн. В обґрунтування позову , з урахуванням уточнень, вказує, що 14.12.2020 був прийнятий на роботу в порядку переведення на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ТОВ «Харківська роздрібна компанія». З 22 лютого 2022 р., незважаючи на продовження роботи на підприємстві, йому припинили виплату заробітної плати і заохочувальні виплати, тому 30.06.2022 він звільнився з роботи за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу № 76 к від 27.06.2022. При звільненні відповідач остаточно не розрахувався з [PERSON] , не виплатив заробітну плату за лютий-червень 2022, компенсацію за невикористані відпустки, що змусило його звернутись до суду. Відповідач представник ТОВ « Харківська роздрібна компанія», будучи повідомленим про час та місце розгляду справи згідно зі ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, правом на подання відзиву на позов не скористався. За інформацією поштового повідомлення, за адресою місцезнаходження , що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань , ТОВ «Харківська роздрібна компанія» відсутня. При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Згідно частини 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ч. 1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що Наказом № 1355к від 14.12.2020 [PERSON] з 16.12.2020 прийнятий в порядку переведення з ПрАТ «Концерн Авек та Ко» електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування у бригаду № 2. 30.06.2022 видано наказ № 76к від 27.06.2022 про звільнення [PERSON] 30.06.2022 за згодою сторін ( п. 1 ст. 36 КЗпП України). У позовній заяві, як на підставу позовних вимог, [PERSON] посилається на те, що з 22.02.2022, незважаючи на те, що він продовжував працювати на підприємстві, йому припинили виплачувати належну йому заробітну плату. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що заробітна плата за лютий 2022 р. була йому перерахована на платіжну картку, а з березня 2022 р. по день звільнення заробітна плата не виплачувалась. Крім того, він має шість не використаних відпусток, але компенсація не була нарахована . Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 24 лютого 2022 року російська федерація здійснила збройну агресію проти України. Відповідно до частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64 на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 березня 2022 року № 204-р до територій, на яких проводяться активні бойові дії, належать: Чернігівська, Сумська, Харківська, Херсонська, Миколаївська, Запорізька, Донецька, Луганська, Житомирська, Одеська, Волинська, Дніпропетровська, Київська та м. Київ. Як стверджував позивач , з 24 лютого 2022 підприємство припинило роботу, не працювало та не працює, а [PERSON] на роботу не виходив, як і інші працівники. З Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що [PERSON] з січня 2022 р. заробітна плата ТОВ « Харківська роздрібна компанія» не нараховувалась, страховий стаж відсутній. 15 березня 2022 року прийнято Закон України № 2136 ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Статтею 13 вказаного Закону передбачено право працівника та роботодавця призупинити дію трудового договору. Так, відповідно до положень частини 1 цієї статті призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Даних про\~видання відповідачем\~ наказів\~(\~розпоряджень)\~про призупинення дії трудового договору, або запровадження на підприємстві простою під час воєнного стану не надано. Позивач скористався своїм правом, передбаченим ст. 4 зазначеного закону, яким передбачено, що у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури). Частиною першої статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України. Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець. В матеріалах справи відсутні докази про наявність заборгованості по виплаті заробітної платі підприємством перед [PERSON] з березня 2022 р., підстави про нарахування виплат в період припинення роботи відповідачем, а тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed