Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

У лютому 2022 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» (далі по тексту - відповідач), в якому позивач просила суд: - визнати договір про надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту №1-1-202453 від 17 листопада 2019 року - недійсним. В обгрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що у грудні 2019 року їй стало відомо, що на її ім`я [PERSON] невідомою було оформлено договір з Товариством з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» про надання кредиту. Проте, як вказує позивач, вона ніколи не користувалась послугами відповідача та не укладала з ним договорів позики (надання кредиту). Після звернення до відповідача, позивачу було повідомлено, на ім`я [PERSON] оформлений кредит в сумі 3198,00 грн за договором №1-1-202453 від 17 листопада 2019 року. Позивач у позові вказує, що 11 жовтня 2019 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє дівоче прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] », після чого паспорт на її дівоче ім`я був анульований та на час укладення кредитного договору недійсний. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає вищевказаний договір фіктивним, відповідно, недійсним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 лютого 2022 року для розгляду цивільної справи №761/5655/22 визначено суддю Шевченківського районного суду міста Києва Романишену І.П. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року позовна заява [PERSON] залишена без руху та останній наданий строк для усунення недоліків. 27 червня 2022 року на адресу суду надійшла заява представника позивача разом з позовною заявою в новій редакції, з урахуванням вимог ухвали суду. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 29 червня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 28 вересня 2022 року у задоволенні заяви представника відповідача про заміну неналежного відповідача відмовлено, залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ФОРЗА» у якості співвідповідача, а також витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» належним чином завірену копію договору про надання коштів у позику [PERSON] , в тому числі на умовах фінансового кредиту №1-1-202453 від 17 листопада 2019 року; електронну версію договору разом з накладеними на нього електронними підписами обох сторін, у тому числі, фотодокументів та фото людини з паспортом; інформацію та повний пакет документів, на підставі яких було укладено договір №1-1-202453 від 17 листопада 2019 року, та які підтверджують отримання грошових коштів, відомості про особу-одержувача та процедуру її ідентифікації, зокрема: - з якої ІР-адреси, браузера, операційної системи зв`язкувалися з вашим сайтом від імені [PERSON] ? - які саме дані були використані при укладенні зазначеного вище договору? - які копії документів [PERSON] надсилалися в листопаді 2019 року для укладення договору? - на яку банківську карту та розрахунковий рахунок були перераховані гроші за договором №1-1-202453 від 17 листопада 2019 року? Вимоги ухвали суду в частині надання відповідачем витребуваних документів не виконані з невідомих суду причин. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 грудня 2022 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в загальному провадженні. В судове засідання 05 червня 2023 року представник позивача не з`явився хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. В судове засідання 05 червня 2023 року представники відповідача та співвідповідача не з`явилися, хоча і повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до довідки відділення поштового зв`язку судова повістка відповідачу не вручена та повернута на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», відповідно до довідки відділення поштового зв`язку судова повістка співвідповідачу не вручена та повернута на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач та співвідповідач вважаються належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання. Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем та співвідповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням частини 1 статті 280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з наступного. Судом встановлено, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 06 грудня 2019 року, Виконавчого комітету Верхньосироватської сільської ради [PERSON] , [INFO] , місце народження місто Єреван, Вірменія, громадянство України, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі 19870415-05105, з 17 червня 2005 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 11 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач змінила дівоче прізвище « [PERSON] » на прізвище чоловіка « [PERSON] », що підтверджується наявною в матеріалах копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 16 грудня 2019 року [PERSON] видано паспорт громадянина України № [NUMBER] та внесено запис до реєстру за №19870415-05105. Крім того, в матеріалах справи наявна копія паспорту громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженки міста Єреван, Вірменія, серія [NUMBER] , виданий Сумським РВ УМВС України в Сумській області 17 червня 2005 року, у якому міститься відмітка від 11 жовтня 2019 року про необхідність обміну паспорта у місячний строк, у зв`язку зі зміною прізвища. Також, в матеріалах справи наявна копія договору про надання позики на умовах фінансового кредиту №_1-1-202453 від 17 листопада 2019 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» та [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Сумським РВ УМВС України в Сумській області 17 червня 2005 року, РНОКПП [NUMBER] , підписаний електронним підписом [NUMBER], відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 3198,00 грн. Більш того, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «КФ.ЮА» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФОРЗА» договору факторингу №20200430-К від 30 квітня 2020 року, право вимоги за вказаним вище договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №_1-1-202453 від 17 листопада 2019 року відступлено останньому. Вважаючи вказаний договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №_1-1-2-2453 від 17 листопада 2019 року недійсним, оскільки, як стверджує позивач, вона його не підписувала, остання звернулась до суду з цим позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року № 675-VIII. Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року №675-VIII електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору Водночас, одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року №675-VIII). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року №675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року №675-VIII). Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року №675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року №675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Частиною 12 статті 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року №675-VIII визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-III, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Судом встановлено, що оспорюваний договір укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. Положеннями частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачем було перераховано кошти за оспорюваним договором саме на банківську картку, яка належить позивачу. Крім того, судом встановлено, що 17 листопада 2019 року було відсутнє волевиявлення позивача на укладання оспорюваного правочину, оскільки договір про надання позики на умовах фінансового кредиту №_1-1-202453 від 17 листопада 2019 року не відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Суд зауважує, що під час проведення верифікації клієнта, товариством не до кінця проведена ідентифікація особи, з якою укладається договір, зокрема, не перевірено дійсність паспорта громадянина України. З урахуванням вищевикладеного та за відсутності належних та допустимих доказів того, що оспорюваний правочин укладено саме позивачем, а не будь-якою іншою особою, а також за відсутності її волевиявлення на укладання оспорюваного правочину і належних доказів отримання саме позивачем вказаних кредитних коштів, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази перерахування кредитних коштів відповідачем на банківську картку, відкриту на ім`я позивача, та не спростування відповідачем зазначених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 03 лютого 2023 року у справі 757/22453/20, для відступу від якої в даному випадку у суду правові підстави відсутні. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частинами 1, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідач процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, не скористався, тому доводи позивача відповідачем не спростовано. Відповідно до частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved