Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

07 жовтня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою в сумі 8000,00 дол. США, в обґрунтування якого посилається на те, що 01.07.2013 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США строком на 1 рік до 01.07.2014 року. Кошти були надані під процентну ставку 5% на місяць, що складає 200 доларів США з щомісячною сплатою відсотків до першого числа кожного місяця. Окрім того, відповідач в розписці вказала, що 4000,00 доларів США взято під заставу частини житлового будинку [ADDRESS] , право власності на який підтверджується наявним в матеріалах справи договором дарування. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування коштами, [PERSON] зобов`язувалась сплатити пеню в розмірі 100 грн. за кожен день прострочення. Позика оформлена борговою розпискою, яку відповідач написала власноруч. Однак умов договору позики відповідач не виконала та станом на 04.07.2016 року кошти позивачу повернуті не були. На підставі вище викладеного позивач просив стягнути з відповідачки на його користь борг згідно розписки, судовий збір та витрати на правову допомогу. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Заочним рішенням від 09.11.2020 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 8000,00 доларів США, судовий збір в сумі 2000,00 грн., а також витрати на професійну правову допомогу в сумі 6000,00 грн. 09.02.2021 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.11.2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою.Заява обґрунтована тим, що заявник не отримував судових повісток, а при вирішенні спору по суті судом неправильно встановлено обставини справи, матеріали справи не містять доказів, яка мають істотне значення для правильного вирішення справи, а у зв`язку із неналежним повідомленням сторін було порушене право відповідача на справедливий суд. Ухвалою від 10.03.2021 року суддею Черенковою Н.П. дану заяву прийнято до розгляду, призначено судове засідання на 22.03.2021 року на 10.00 год. Ухвалою суду від 22.03.2021 року заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.11.2020 року скасовано та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.08.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 03.11.2021 року від [PERSON] надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 24.01.2022 року судове засідання відкладено на 22.02.2022 року, визнано явку [PERSON] обов`язковою. Судові засідання, призначені на 22.02.2022 р., 03.11.2022 р., 10.01.2023 р. було відкладено у зв`язку із поданням [PERSON] заяв про перенесення слухання справи. Ухвалою суду від 21.03.2023 року судовий розгляд справи відкладено на 24.04.2023 р., роз`яснено [PERSON] право на участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції. 24.04.2023 р. судове засідання відкладено на 14.06.2023 р., у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по цивільній справі №490/6883/21. Ухвалою від 15.06.2023 року у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено. Позивач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Від [PERSON] надійшла заява, в якій просила про перенесення слухання справи, в зв`язку з неможливістю бути присутньою в судовому засіданні через сімейні обставини та воєнний стан. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у своїй Постанові від 14.07.2022 року № 260/4504/20 та у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними. Та обставина, що відповідні повноваження суду є дискреційними не створює імунітету від перевірки належності застосування судом свого розсуду при розгляді справи на предмет відповідності такого цілям та завданням, які стоять перед судом, та в аспекті відповідності таких дій принципу верховенства права як стримуючого фактору. При цьому будь-який законодавчий припис, що встановлює певні межі розсуду, повинен бути оцінений на предмет дотримання фундаментальних вимог верховенства права, зокрема щодо співмірності (пропорційності) тій меті, за якою законом передбачене відповідне обмеження, або яке відбулось унаслідок застосування розсуду суду. Пропорційність є загальною умовою для вирішення всіх процесуальних питань у межах дискреційних повноважень і повинна належно застосовуватись на кожній стадії правозастосування. Оцінюючи дотримання принципу пропорційності, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. При цьому, судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору. Відповідно до ч.1\~ст. 223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чинному повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2\~ст.372 ЦПК України). Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. За такого, на підставі вищевикладеного, а також, оскільки [PERSON] не скористалася правом на участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції, яке їй було роз`яснено судом, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які не з`явилися в судове засідання та вирішити спір за наявними в матеріалах справи доказами. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 01.07.2013 року [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США строком на 1 рік до 01.07.2014 року. Кошти були надані під процентну ставку 5% на місяць. Окрім того, відповідач в розписці вказала, що 4000,00 доларів США взято під заставу частини житлового будинку [ADDRESS] , право власності на який підтверджується наявним в матеріалах справи договором дарування. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування коштами, [PERSON] зобов`язувалась сплатити пеню в розмірі 100 грн. за кожен день прострочення. 29.11.2016 року сторони домовились, що строк дії договору продовжено до 01.07.2017 року. Станом на 04.07.2017 року борг позивачу повернуто не було. Сторони домовились, що сума процентної ставки заморожується, фіксується сума боргу станом на 04.07.2017 року, яка складає 8000,00 доларів США, та вказану суму боргу відповідач зобов`язалась повернути 04.07.2019 року. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка, з якої випливає, що [PERSON] зобов`язалась повернути позивачу борг в сумі 8000,00 доларів США до 04.07.2019 року, однак, на момент подання позову борг повернуто не було. Даний факт підтверджується доданою до матеріалів справи борговою розпискою. Суд дійшов висновку, що відповідачем не виконано перед позивачем зобов`язання щодо повернення коштів згідно з розписки. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною другою статті 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Викладене вище відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду України від 12.02.2020 року у справі № 354/416/13-ц. Із розписки, написаної [PERSON] вбачається, що вона взяла на себе зобов`язання повернути [PERSON] кошти у загальній сумі 8000,00 дол. США. Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц зазначає, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Також до стягнення з відповідача в силу вимог\~ст.141 ЦПК України\~підлягають судові витрати по оплаті судового збору щодо подання позову в сумі 2000,00 грн., оскільки вказані судові витрати понесені позивачем підтверджені документально. Щодо вирішення питання про професійну правову допомогу слід вказати наступне. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача у справі є адвокат Дідняк Ірина Анатоліївна, яка діє на підставі ордеру серії МК № 142345 та договору про надання правової допомоги від 04.07.2019року. За договором від 04.07.2019 року про надання правничої допомоги, фізична особа [PERSON] з одного боку, та адвокат Дідняк Ірина Анатоліївна домовились, що адвокат надає допомогу клієнту в обсязі та на умовах, які передбачені договором. За п. 4.1 вартість послуг адвоката за даним договором складається з суми вартості наданої правової допомоги, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в договорі. Договір підписаний [PERSON] та адвокатом Дідняк Іриною Анатоліївною . Сума наданих послуг та виконаних робіт підтверджується наданим позивачем актом про приймання наданих послуг, в якому визначена сума виконаних робіт в розмірі 6000,00 грн. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статею 137 ЦПК України\~встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, при цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц вказує, що\~саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що\~виключає ініціативу суду\~з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. З боку відповідача не було надано жодних заперечень чи клопотань стосовно вимог про сплату витрат на правову допомогу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 6000,00 грн. підлягають задоволенню. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Outcome: approved