Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому посилаючись на те, що після закінчення відрядження у березні 2015 року його права порушено роботодавцем-відповідачем: не надано робочого місця, не забезпечено необхідними для роботи засобами, виплата заробітної плати припинилась, просив стягнути з Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2015 року по 31 липня 2022 року у розмірі 614 646, 30 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6 600, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказано, що позивач з 2005 року працював у Державному територіально-галузевому об`єднанні «Південно-Західна Залізниця». 30 листопада 2009 року був призначений на посаду заступника начальника служби капітальних вкладень - генеральний директор пансіонату, дитячого оздоровчого табору «Променистий», а потім і директором цього ж пансіонату. 18 березня 2014 року пансіонат, дитячий оздоровчий табір «Променистий» був захоплений військовослужбовцями рф, а позивача було відсторонено від виконання посадових обов`язків незаконними збройними формуваннями, так званої, самооборони АР Крим. У зв`язку фактичним завершенням анексії АР Крим рф та невизначеністю подальшого розвитку позивач повернувся до м. Київ. В той же час, керівництвом Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця» не вчинено жодних дій щодо переведення до іншого структурного підрозділу чи звільнення позивача, й з березня 2014 року по листопад 2014 року він заробітною плату не отримував. Позивача було направлено виконувати обов`язки заступника директора їдальні Управління ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 03 листопада 2014 року по 31 березня 2015 року. У березні 2015 року начальником відділу кадрів Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» в усній формі повідомлено позивача, що строк відрядження закінчився. Також повідомлено, що потрібно чекати наказу керівництва щодо його подальшої трудової діяльності. З цього часу припинено будь-які нарахування заробітної плати тощо. Відповідно до інформації Пенсійного фонду України (Форма ОК-5) заробітна плата позивачу нараховувалась в період з 03 листопада 2014 року по 31 березня 2015 року. Трудову книжку позивачу не повернуто. 11 березня 2016 року на письмовий запит позивача Регіональною філією «Південно-Західна залізниця» було надано відповідь, що для отримання інформації щодо трудової діяльності та відомостей щодо нарахування заробітної плати необхідно звернутись до дитячого оздоровчого табору «Променистий», працівником якого він являється. При цьому жодним чином не пояснено яким саме чином, Позивач може отримати від окупаційної влади російської федерації в АР Крим таку інформацію. Протягом 2018 року та початку 2019 року, позивач особисто, та за допомогою представника неодноразово звертався до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна Залізниця», Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» щодо наявних наказів, розпоряджень, довідок щодо його трудової діяльності після березня місяця 2015 року, проте жодної конкретної відповіді не отримав. Позивача не звільнено зі структури АТ «Українська залізниця» і станом на дату подання даної позовної заяви. У відзиві представник відповідача позов не визнала, заперечуючи проти його задоволення, зазначила, що позивач з 03 листопада 2014 року по 31 травня 2015 року позивач виконував обов`язки заступника директора їдальні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , йому нараховувалась на була виплачена заробітна плата у розмірі 50 178, 14 грн. Після закінчення строку перебування на посаді в.о. заступника директора їдальні, інформація про виконання ним своїх трудових обов`язків за основним місцем роботи у ДОТ «Променистий» у відповідача відсутня. Накази про звільнення позивача не видавались. Протягом 2014-2019 років відповідач вживав заходи щодо з`ясування місцезнаходження позивача та його відсутності на робочому місці. Отже, відповідно до норм КЗпП України позивач перебуває в трудових відносинах з ДТГО, роботу не виконує, а тому заробітна плата йому не нараховується. Очевидним є факт, що позивача працював на іншій роботі, отримував заробітну плату, а тому потреби у продовженні працювати на протязі всього цього періоду, за який позивач бажає стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, у позивача не було. Так, позивач не порушує питання поновлення його на роботі, позивач не є звільненим працівником, не працює, а тому заробітна плата не нараховується, заяв про звільнення з посади від позивача також не надходило, а тому підстав для звільнення позивача у відповідача немає. Застосування ж дисциплінарних стягнень до позивача є правом відповідача, а не обов`язком. Вся заробітна плата за фактично відпрацьований час позивачем за період з 01 березня 2014 року по 31 жовтня 2014 року, з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2019 року була виплачена. Крім того, позивач протягом 2016-2018 років працював на новому місці в ТОВ «Кубертен» і отримував заробітну плату. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 23 вересня 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою судді від 28 вересня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі у загальному порядку /т. І а. с. 52-53/. 25 жовтня 2022 року у підготовчому судовому засіданні представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме довідки від 17 жовтня 2022 року від Пенсійного фонду України з інформацією про заробітну плату [PERSON] за період 1998-2017 років, яке ухвалою суду, постановленою на місці, після заслуховування думки сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено /т. І а. с. 59-66, 67/. 25 жовтня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /т. І а. с. 68/. 14 листопада 2022 року представник відповідача подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, вмотивована тим, що тримісячний строк з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, сплив понад сім років тому, оскільки його права були порушено, як він вказує, після закінчення відрядження у квітні 2015 року: не надано робочого місця, не забезпечено необхідними для роботи засобами, виплата заробітної плати припинилася, але до суду він звернувся у вересні 2022 року /т. І а. с. 86-92/. Також 14 листопада 2022 року представник відповідача подала відзив на позов одночасно із заявою про поновлення процесуального строку на подання відзиву /т. І а. с. 93-101, 102-104/. 06 грудня 2022 року представник позивача подав відповідь на відзив відповідача /т. І а. с. 105-118/. 13 грудня 2022 року, 19 грудня 2022 року і 26 грудня 2022 року від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення на відповідь позивача на її відзив /т. І а. с. 121-146, 147-187, 188-210/. 09 лютого 2023 року на електронну поштову скриньку суду надійшли письмові пояснення сторони відповідача, а 16 березня 2023 року - засобами поштового зв`язку /т. І а. с. 212-220, 221-230, 233-249/. 16 березня 2023 року у судовому засіданні представник позивача подав клопотання про долучення до матеріалів справи його адвокатського запиту і відповіді АТ «Укрзалізниця» на нього, яке ухвалою суду, постановленою на місці, після заслуховування думки сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, задоволено /т. ІІ а. с. 1-7/. У судовому засіданні позивач і представник позивача підтримали позов з підстав наведених у заявах по суті, просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити з підстав, наведених у заявах по суті. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Сторони перебувають у трудових відносинах. 31 травня 2006 року наказом № 266-Н АТ «Укрзалізниця» затверджено і введено в дію Положення про пансіонат, дитячий оздоровчий табір «Променистий» ДТГО «Південно-Західна залізниця» /т. І а. с. 134, 135/. 19 квітня 2011 року [PERSON] призначений на посаду директора пансіонату ДОТ «Променистий» Південно-Західної залізниці (наказ № 278/ос від 19 квітня 2011 року), місцем розташування якого з 20 лютого 2014 року є тимчасово окупована територія України - м. Євпаторія АР Крим. На підставі постанови Кабінету Міністрів України № 200 від 25 червня 2014 року Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця» увійшло до переліку підприємств на базі яких утворено ПАТ «Українська залізниця». Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 938 від 31 жовтня 2018 року найменування змінено на Акціонерне товариство» «Українська залізниця». 02 червня 2014 року та 01 вересня 2014 року [PERSON] , директора пансіонату, дитячого оздоровчого табору «Променистий» ДТГО «Південно-Західна залізниця» направлено виконувати обов`язки заступника директора відокремленого підрозділу ДТГО «Південно-Західна залізниця» - дитячий оздоровчий табір «Дубки» з 02 червня 2014 року по 31 серпня 2014 року та з 01 вересня 2014 року по 28 грудня 2014 року (накази по особовому складу № 376/ос від 02 червня 2014 року та № 566/ос від 01 вересня 2014 року) /т. І а. с. 137, 138/. ДТГО «Південно-Західна залізниця» видано накази № 765/ос від 03 листопада 2014 року, № 815/ос від 27 листопада 2014 року та № 906/ос 30 грудня 2014 року № 566/ос по особового складу [PERSON] було направлено виконувати обов`язки заступника директора їдальні Управління ДТГО «Південно-Західна залізниця» з 03 листопада 2014 року по 31 березня 2015 року /т. І а. с. 139, 140, 141/. 01 грудня 2015 року, згідно з наказом № 001 «Про структурні зміни», АТ «Укрзалізниця» реорганізовано підрозділи державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» у структурні (виробничі) підрозділи регіональної філії «Південно-Західна залізниця» за переліком /т. І а. с. 132-133/. Тобто 01 грудня 2015 року, як свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, долучений до матеріалів справи, Державне територіально-галузеве об`єднання «Південно-Західна залізниця» реорганізовано та розпочало свою діяльність як Регіональна філія «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» /т. І а. с. 142/. Окрім цього, 01 грудня 2015 року наказом № 6/ос «По особовому складу», у зв`язку із реорганізацією Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» шляхом злиття у регіональну філію «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», на виконання рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 21 жовтня 2015 року протокол № 1 на підставі Положення про регіональну філію «Південно-Західна залізниця», затвердженого протоколом № 5 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 16 листопада 2015 року та частиною другою статті 7 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року № 4442-VI, продовжено дію безстрокових трудових договорів у регіональній філії «Південно-Західна залізниця» з керівними працівниками виробничих підрозділів, у тому числі, згідно з переліком у додатку до наказу, з [PERSON] - на посаді директора виробничого підрозділу пансіонату, дитячого оздоровчого табору «Променистий» /т. І а. с. 31, 32-33/. 17 грудня 2015 року, як свідчить витяг з ЄДРПОУ № 1004630566 від 09 листопада 2018 року, відокремлений підрозділ пансіонат, дитячий оздоровчий табір «Променистий» закрито /т. І а. с. 124/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін, відповідно до положень частини першої ст. 21 КЗпП України. Так, як вбачається з матеріалів справи, трудовий договір, укладений з [PERSON] було продовжено відповідачем на підставі наказу № 06/ос від 01 грудня 2015 року. Як передбачено приписами статті 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці у заробітку за час затримки. Таким чином виплата суми середнього заробітку чи різниці у заробітку за час затримки належної виплати, згідно з положеннями статті 236 КЗпП України, має бути здійснена у разі існування однієї з таких умов: або поновлення на роботі у разі незаконного звільнення працівника, або його переведення на іншу роботу. Отже нарахування й виплата грошової суми середнього заробітку за час затримки корелюється із встановленням факту звільнення, яке працівник вважає незаконним, і вимогою поновити на посаді, або фактом його переведення на іншу роботу. Окрім цього, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина перша ст. 233 КЗпП України), з приводу чого висловився Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20). У судовому засіданні представник відповідача, і про це свідчить також відзив на позов й інші заяви по суті позову, не заперечувала ту обставину, що трудові відносини між Регіональною філією «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» та [PERSON] тривають. Підстави вважати, що роботодавцем видавався наказ про звільнення позивача з посади відсутні. Суд критично оцінює доводи сторони відповідача щодо зловживання позивачем своїми правами як працівником й нібито ухиляння від роботи на Залізниці, оскільки власне роботодавець протягом багатьох років так і не прийняв жодного рішення у питанні трудових відносин з позивачем. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що необґрунтованість позову і відмову у задоволенні його вимог. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження 14-306цс18), а саме, про те, що встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача АТ «Укрзалізниця» про застосування строків позовної давності суд відхиляє. V. Розподіл судових витрат. Судовий збір віднести за рахунок держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed