Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

[PERSON] в квітні 2023 року звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради про визначення розміру частки у спільній сумісній власності на садибу. Позов мотивовано тим, що позивач [PERSON] проживаю за адресою [ADDRESS] . В цьому ж будинку, мешкали її батьки [PERSON] та [PERSON] . Згідно державних актів про право власності на садибу загальною площею 0,0732 га, що розташована за вищевказаною адресою, [PERSON] та її мати [PERSON] , за рішенням Вінницької міської ради № 314 від 30.04.2003 року є співвласниками вищевказаної садиби Мати позивача [PERSON] померла [INFO] . Після відкриття спадщини, [PERSON] звернулася до другої державної нотаріальної контори м. Вінниці з відповідною заявою про видачу її, як спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку садиби площею 0,0732 га згідно з планом, кадастровий номер 0510100000:03:008:0004, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , що належала матері позивача, [PERSON] . Однак, нотаріус, своєю постановою від 03.08.2020 року № 754/02-31 відмовила їй у вчиненні нотаріальних дій, посилаючись на те, що нотаріус не може визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві, а саме на яку частку садиби площею 0,0732 га по [ADDRESS] , [PERSON] , претендує. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати, що частка [PERSON] , в праві спільної сумісної власності на садибу по [ADDRESS] становить та частка її матері [PERSON] , померлої [INFO] становила 1/2. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Представник відповідача при вирішення справи поклався на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Позивач [PERSON] є дочкою померлих [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] . Згідно заповіту від 10.10.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Вінницької області Слободяник О.І., зареєстровано в реєстрі № 3-3362 [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, та на що за законом вона матиме право заповідає дочці [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27.07.1995 року [PERSON] та [PERSON] належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво видане згідно рішення від 27.07.1995 року № 489. Згідно державних актів про право власності на садибу загальною площею 0,0732 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та її мати [PERSON] , за рішенням Вінницької міської ради № 314 від 30.04.2003 року є співвласниками вищевказаної садиби. Державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Сікорською Л.А. 01.04.2002 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] , який помер [INFO] є дочка [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з частки квартири номер [ADDRESS] , належної померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом Вінницької міської ради Народних депутатів 27.07.1995 року, зареєстрованому у ВООБТІ 25.08.1995 року під № 1282/21637. Державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Швець Л.А. 11.10.2021 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] є дочка [PERSON] , що мешкає в [ADDRESS] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з частки квартири номер [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом Вінницької міської ради Народних депутатів 27.07.1995 року № 489, зареєстрованого ВООБТІ 25.08.1995 року, в реєстровій книзі № 250 за реєстровим № 1282/21637. 03.08.2020 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Швець Л.А. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, так як нотаріус не може визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Оскільки нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Згідно з ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч. 1 - ч. 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.\~Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Судом встановлено, що згоди щодо поділу земельної ділянки, що є спільною сумісною власністю між співвласниками досягнуто не було. Враховуючи відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] як спадкоємець учасника спільної сумісної власності правомірно звернулася з позовом до суду про визначення розміру частки у спільній сумісній власності на садибу. За змістом ст. 357 ЦК України під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1). Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом (ч.2). Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Статтею 89 Земельного кодексу України передбачено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або виділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом (ч.4). Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачене законом або не встановлено судом (ч.5). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Також судом врахована та обставина, що представник відповідача не заперечував щодо задоволення позову. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК (1618-15) у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Отже, враховуючи позицію відповідача, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved