Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

У січні 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості 3% річних від простроченої суми за період з 17.11.2018 по 17.11.2021 у розмірі 786,69 доларів США, що за курсом 26,41 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.11.2021 складає 20776,48 грн. за кредитним договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 20.05.2008 було укладено кредитний договір № HAD0GK01270095, згідно із яким АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 8400,00 доларів США на строк до 18.05.2018, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку за відповідним договором. Таким чином, у порядку ст. 625 ЦК України у зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 17.11.2018 по 17.11.2021 виникла заборгованість 786,69 доларів США - 3% річних від простроченої суми. Відповідач проти позову заперечив, до суду надав письмовий відзив на позов, відповідно до якого просив застосувати наслідки пропуску позовної давності звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обгрунтування зазначеної заяви пояснив, що у 2013 році АТ КБ «Приватбанк» вже звертався до [PERSON] із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAD0GK01270095\~від 20.05.2008,\~проте ухвалою Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~10.09.2020\~у справі\~№ 638/17289/13-ц позов\~було залишено\~судом без\~розгляду з\~причин повторної\~неявки позивача\~у судове\~засідання.\~Відповідач зазначає,\~що у даному випадку строк позовної давності щодо грошового зобов`язання, на яке позивачем нараховано 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, сплив, а тому дане грошове зобов`язання не може бути захищено у судовому порядку, та, відповідно, нарахування та стягнення із [PERSON] вказаних коштів є неправомірним. Відповідач обгрунтовує цей довод тим, що зобов`язання\~зі сплати трьох процентів річних\~є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Враховуючи, строки спливу позовної давності щодо основного грошового зобов`язання, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. Сторони в судове засідання не з`явились. Представник позивача у позовній заяві зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Банку. Представник відповідача також надав заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу. Відповідно до частин першої та третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів. Статтею 536 ЦК України\~встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що у 2013 році АТ КБ «Приватбанк» вже звертався до [PERSON] із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.12.2013 у справі № 638/17289/13-ц задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № HAD0GK01270095 у розмірі 23817,98 гривень. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.07.2017 у справі № 638/17289/13-ц заочне рішення від 20.12.2013 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано та призначено справу до розгляду. В подальшому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 у справі № 638/17289/13-ц цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду з причин повторної неявки позивача у судове засідання. Як вбачається із матеріалів позовної заяви АТ КБ «Приватбанк», що розглядається в рамках справи № 638/48/22, предметом цього позову є стягнення 3 % річних за договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008. Відповідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови\~у\~позові. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 522/13211/14 викладено наступні правові висновки: «Суди встановили, що сума позики та проценти підлягали поверненню у строк до 25 липня 2008 року, а отже позовна давність у цих відносинах сторін спливла до 26 липня 2011 року. Однак, врахувавши доводи позивача, суди зробили висновок про поважність причин пропуску [PERSON] позовної давності для звернення до суду та про наявність підстав для його поновлення. У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), як і в інших постановах Великої Палати Верховного Суду, на які є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону». Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України). Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку\~(див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18)). У постанові Верховного Суду від 23.11.2022 у справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22) зроблено висновок, що «натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном». За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Сплив\~позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта, п`ята статті 267 ЦК України). Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить, що під поважними причинами пропуску позовної давності\~слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (див. висновки, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2020 року у справі № 204/4514/17 (провадження № 61-7491св19) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/3896/20 (провадження № 61-8009св22). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності\~є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). При новому розгляді справи при вирішені питання щодо застосування позовної давності за заявою\~представника відповідача апеляційному суду належить врахувати, що позовна давність застосовується лише за обґрунтованості позовних вимог та наявності порушення права особи, а конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.» Таким чином, Верховним Судом сформовано правову позицію про те, що положення ст. 625 ЦК України можуть бути застосовані тільки для нарахування інфляційних та 3 % річних на грошове зобов`язання, вимога щодо якого може бути захищена у судовому порядку, зокрема, на грошове зобов`язання, за яким не сплив строк позовної давності. Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 у справі № 920/505/22 сформульовано наступний правовий висновок, відповідно до якого визначено, що зобов`язання\~зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних\~є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю тобто, що інфляційні втрати\~не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання, отже є невірним висновок про відмову у їх стягненні на підставі ст.ст. 614, 617 ЦК України за наявності форс-мажорних обставин. Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові\~Великої Палати Верховного Суду\~\~від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, на яку здійснює своє посилання скаржник у доводах касаційної скарги. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення із [PERSON] 3 % річних за договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008 у розмірі 786,69 доларів США поза межами строку позовної давності, оскільки вимога про стягнення 3 % річних походить від основного грошового зобов`язання за договором № HAD0GK01270095 від 20.05.2008, яке не може бути захищено у судовому порядку у зв`язку із спливом трирічного строку позовної давності.

Outcome: dismissed