Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.12.2021 звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на майно та припинення права власності на майно. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.01.2022 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу термін для усунення недоліків. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.02.2022 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.08.2022 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2002 року по 2019 рік включно [PERSON] та [PERSON] проживали разом як сім`я без реєстрації шлюбу. Спочатку в квартирі [ADDRESS] , яку позивач винаймав для їхнього спільного проживання, а потім в квартирі [ADDRESS] , яку позивач придбав в кредит. Під час їхнього спільного проживання у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З 2002 року по 2019 рік включно сторони вели спільне господарство і мали спільний бюджет, були однією сім`єю, але державної реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану не провели. Як чоловік і жінка не перебували у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. За весь час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з громадянкою [PERSON] , позивач, як чоловік, на якого покладено обов`язок забезпечувати сім`ю, постійно займався підприємницькою діяльністю та заробляв гроші, які витрачав виключно на сімейні потреби, харчування, побутові потреби, одяг, відпочинок, подорожі, а також на оплату кредиту за купівлю квартири. У 1998 році позивач став членом кооперативу ВК «Карпати», який був заснований його батьками та рідними, де він займався збутом та закупівлею матеріалів та отримував прибуток. Також з 2012 по 2015 рік позивач був зареєстрований як фізична особа підприємець та також отримував прибуток. Відповідач [PERSON] з 2003 року до 2012 року працювала продавцем в магазині, багато коштів не заробляла. З 2012 року по 2016 рік перебувала в декретній відпустці, а з 2016 року працювала продавцем в магазині. Квартира за адресою [ADDRESS] , в якій на даний час проживає відповідачка, та в якій вони проживали однією сім`єю разом з 2007 року по 2019 рік включно, була в 2007 році придбана ними в кредит, який позивач та відповідач спільно виплачували. А саме, відповідач оплатила перший внесок в сумі 10000 доларів США, а далі всі виплати по кредиту виплачував позивач сам від імені [PERSON] .. Також все майно, що є в квартирі придбано ними за власні кошти сім`ї, в тому числі, які позивач заробляв будучи підприємцем та виробником. У 2018 році в позивача захворів батько і він змушений був за ним доглядати, так як він потребував цього, а також змушений був витрачати частину зароблених ним коштів на його лікування. Все це не подобалося відповідачці, і, на цьому ґрунті, в них виникли конфлікти. В березні 2019 року позивач був змушений переїхати жити окремо до батьків щоб доглядати за ними, а також у зв`язку із тим, що відповідач [PERSON] постійно влаштовувала конфлікти та сварки, що негативно впливало і на психіку дітей. Всі зароблені позивачем кошти спочатку він витратив на купівлю автомобіля, а в подальшому на погашення кредиту в банку, який був взятий для купівлі квартири. За період перебування у фактичних шлюбних відносинах, позивачем було погоджено в ЗАТ АК «Промінвестбанк» (в подальшому було передано в «АльфаБанк») надання кредиту для купівлі квартири за адресою [ADDRESS] , площею 87,4 кв.м.. Позивач вважаючи, що буде жити все життя в одній сім`ї з однією дружиною та їхніми дітьми, не маючи жодних сумнівів в тому, що квартира буде їхнім спільним майном подружжя, а також в подальшому майном їхніх дітей, вирішив оформити на дружину право власності на квартиру. У 2007 році, у зв`язку із бажанням швидше виплатити кредит, позивачем було продано автомобіль Опель Астра, який був зареєстрований на його батька та належав йому, а кошти в сумі 15000 доларів США, які він отримав від продажу автомобіля, були витрачені для виплатити частини кредиту. Також в 2007 році, у зв`язку із бажанням швидше виплатити кредит, позивач був змушений продати земельну ділянку в районі [ADDRESS] , яка була також оформлена та належала його батькові, за 12000 доларів США, а кошти в сумі 5000 доларів США від продажу земельної ділянки були витрачені на погашення кредиту. Решту коштів, приблизно 7000 доларів США, пішли на ремонт в квартирі та закупівлю меблів та техніки в квартиру. На деяких квитанціях про оплату кредиту збереглись підписи позивача, що також підтверджує наведені факти про сплату кредиту саме позивачем. За час їхнього спільного проживання однією сім`єю, позивачем було зроблено повністю ремонт у вказаній квартирі, зокрема: стяжка в квартирі - станом на 2007 рік оплачено 3500 грн.; опалення газове - станом на 2007 рік оплачено 4600 грн.; а також закуплено меблі, зокрема: кухня (з ДСП Кальвадос глянець та Яблуня темна) - станом на 2008 рік оплачено по договору 6740 грн.; шафа купе (з фасаду ДСП горіх італійський із дзеркалом) - станом на 2008 рік оплачено по договору 4300грн.; диван з м`яким кріслом (темно коричневого кольору) - станом на 2013 рік оплачено 880 грн.; диван кутовий - станом на 2004 рік оплачено 750 грн.; диван кутовий в кухню - станом на 2008 рік оплачено 1600 грн.; стіл кухонний (дерево) - станом на 2008 рік оплачено 800 грн.; а також закуплено килими, зокрема: килим (6х4) - в 2008 році ціна 1300 грн.; килим (5х4) - в 2013 році ціна 1000 грн.; килимова доріжка (4х1) - в 2008 році ціна 1050 грн.; килимова доріжка (1,5х1) - в 2008 році ціна 1100 грн.; килимова доріжка (1,5х1) - в 2009 році ціна 1100 грн.; килимова доріжка (5х1) - в 2010 році ціна 800 грн.; килимова доріжка (1,5х1) - в 2010 році ціна 1100 грн.; а також закуплено побутову техніку, зокрема: пилосос Samsung - в 2008 році ціна 2400 грн.; пилосос Philips - в 2010 році ціна 2000 грн.; телевізор Shivaki (діагональ 32д.) - в 2008 році ціна 2400 грн.; телевізор Philips (діагональ 32д.) - в 2009 році ціна 2700 грн.; телевізор LG (діагональ 43д.) - в 2010 році ціна 5600 грн.; а також закуплено та встановлено балконну раму (4м. х 1,5м.) - в 2009 році ціна 3500 грн. а всього майна на суму - 49220 грн., 1\\2 частка якого складає 24610 грн.. В 2019 році відповідач [PERSON] звернулася з позовом до позивача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. До матеріалів справи було долучено довідку №597 від 07.10.2019 про реєстрацію місця проживання та склад сім`ї, за адресою [ADDRESS] , відповідно до якої за вказаною адресою зареєстровані та проживали: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] .. На підставі наведених обставин, просив суд: встановити факт проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою в період з 2002 року по 2019 рік включно; визнати нерухоме майно квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , що являється спільною сумісною власністю подружжя; припинити за [PERSON] права власності на 1/2 частку в трьохкімнатній квартирі [ADDRESS] , загальною площею 87,4 кв.м., номер запису про право власності 8546 в книзі 236, в якому одноосібним власником квартири вказана [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спільно нажитого майна, а саме: стяжку в квартирі,- станом на 2007 рік оплачено 3500 грн.; опалення газове - станом на 2007 рік оплачено 4600 грн.; кухню (з ДСП Кальвадос глянець та Яблуня темна) - станом на 2008 рік оплачено по договору 6740 грн.; шафу купе (з фасаду ДСП горіх італійський із дзеркалом) - станом на 2008 рік оплачено по договору 4300 грн.; диван з м`яким кріслом (темно коричневого кольору) - станом на 2013 рік оплачено 880 грн.; диван кутовий - станом на 2004 рік оплачено 750 грн.; диван кутовий в кухню - станом на 2008 рік оплачено 1600 грн.; стіл кухонний (дерево) - станом на 2008 рік оплачено 800 грн.; килим (6х4) - в 2008 році ціна 1300 грн.; килим (5х4) - в 2013 році ціна 1000 грн.; килимову доріжку (4х1) - в 2008 році ціна 1050 грн.; килимову доріжку (1,5х1) - в 2008 році ціна 1100 грн.; килимову доріжка (1,5х1) - в 2009 році ціна 1100 грн.; килимову доріжку (5х1) - в 2010 році ціна 800 грн.; килимову доріжку (1,5х1) - в 2010 році ціна 1100 грн.; пилосос Samsung - в 2008 році ціна 2400 грн.; пилосос Philips - в 2010 році ціна 2000 грн.; телевізор Shivaki (діагональ 32д.) - в 2008 році ціна 2400 грн.; телевізор Philips (діагональ 32д.) - в 2009 році ціна 2700 грн.; телевізор LG (діагональ 43д.) - в 2010 році ціна 5600 грн.; балконну раму (4м. х 1,5м.) - в 2009 році ціна з урахуванням монтажу - 3500 грн. а всього майна на суму - 49220 грн., 1\\2 частка якого складає 24610 грн.. Відповідач [PERSON] скористалася правом подання відзиву на позов в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Зазначає, що факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу можна встановити лише після 1 січня 2004 року (після набуття чинності СК України). Суду пояснила, що з серпня 2004 року вона орендувала кв. [ADDRESS] . За оренду квартири платила із зароблених нею грошей. Разом з нею проживав позивач, який ніде не працював та не мав власного доходу. Шлюбні відносини між ними зареєстровано не було, спільне господарство вони ніколи не вели, у них не було спільних витрат, спільного бюджету, Позивач не придбавав майно для спільного користування, участі у витратах на утримання житла та його ремонт він не брав, оскільки не мав власного доходу. Позивач використовував відповідача як джерело доходу, вів антисоціальний, споживацький спосіб життя, перебував на її повному утриманні, грав в карти на гроші, вчиняв фізичне насильство стосовно неї та третіх осіб, зловживав спиртними напоями, що підтверджується довідкою КНП "Прикарпатський наркологічний центр Івано-Франківської обласної ради». Позивачу неодноразово надавалася стаціонарна наркологічна допомога (діагноз: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності). Позивач неодноразово просила відповідача виселитися з квартири, працевлаштуватися та вести нормальний спосіб життя, на що він почав погрожувати фізичною розправою. Приблизно у квітні 2007 року орендодавець квартири підвищила суму орендної плати, на яку відповідач не погодилася, та переїхала жити до своєї мами в кв. [ADDRESS] , а позивач, не маючи засобів для існування, будучи неплатоспроможним, переїхав до своїх батьків у кв. [ADDRESS] , де продовжував вести асоціальний спосіб життя. З того часу сторони проживали окремо і зв`язків не підтримували. Проживаючи з мамою в її маленькій однокімнатній квартирі, відповідач вирішила придбати власне житло. Так, 10 серпня 2007 року відповідач з ПП [PERSON] укладено попередній нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 570-Д. На виконання цього договору, 14 серпня 2007 року платіжним дорученням № 158 на рахунок ПП [PERSON] нею внесена первинна оплата в сумі 76 795,35 (сімдесят шість тисяч сімсот дев`яносто п`ять) гривень 35 копійок. Факт сплати первинної оплати за квартиру особистими коштами позивач не заперечує, водночас йому невідомо, яку суму коштів вона сплатила в якості первинної оплати. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач оплатила 10 000 доларів США, однак ця сума, як вбачається з вищенаведених документів, складає по курсу НБУ на день сплати 15206 доларів США. Власних готівкових коштів на придбання нерухомості у відповідача не вистачало, і, з метою придбання квартири, вона звернулася до акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку з метою отримання кредитних коштів. З метою укладання кредитного договору, банк перевіряв її фінансовий стан та оцінював її платоспроможність. Оскільки відповідач була приватним підприємцем і мала необхідний обсяг доходів, банк надав їй цей кредит. 16 серпня 2007 року відповідач уклала договір про іпотечний кредит №394 із ЗАТ АКБ «Промінвестбанк» на суму 29 385 (двадцять дев`ять тисяч триста вісімдесят п`ять) євро (п. 2.1. кредитного договору). Відповідач стверджує, що позивач жодного відношення де цього кредиту не мав, не виступав за її зобов`язаннями перед банком як майновий чи фінансовий поручитель. Твердження позивача проте те, що він у 2007 році нібито допомагав їй виконувати зобов`язання за кредитним договором шляхом використання коштів, отриманих внаслідок відчуження батьківського майна, а саме від продажу автомобіля Опель Астра та земельної ділянки, вважає неправдивими. Так, кошти, отримані внаслідок відчуження згаданого майна, належали батькові позивача і не могли належати позивачу. Ним не надано жодних доказів того, що батько передав йому отримані кошти. Крім того, не існує доказів того, що ці кошти використовувалися [PERSON] на виконання її зобов`язань перед кредитором. Також, твердження позивача про те, що з 2003 по 2012 рік вона працювала продавцем в магазині та багато коштів не заробляла, не відповідають дійсності, оскільки в цей період відповідач здійснювала підприємницьку діяльність, що підтверджується довідкою Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області Державної фіскальної служби України, про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON] №263/09-15-11-01-15/3003106023 від 21.01.2015 року, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків № 1563/10/09-19-55-64-01 від 30.09.2020 року, наданими Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області, та відповіддю на її заяву Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області №27/10/09-19-64-02-05 від 01.10.2С20 року. Зважаючи на це, її сукупний дохід дозволяв отримати вищезгаданий кредит та виконувати зобов`язання за ним. Також неправдивими вважає твердження позивача про те, що нібито в період з 2012 року по 2016 рік вона перебувала в декретній відпустці, оскільки це спростовується довідкою департаменту соціальної політики виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 3878 від 13.10.2020 року, відповідно до якої її мати [PERSON] перебувала на обліку департаменту соціальної політики по догляду за дітьми - [PERSON] та [PERSON] , [INFO] . Оскільки придбана нею квартира була незавершена будівництвом (не поштукатурені стіни, бетонні підлоги, відсутня сантехніка), для проживання вона була не придатна. Проживаючи в маминій квартирі, відповідач за власні кошти робила ремонт в придбаній квартирі. Безпосередньо будівельні та ремонтні робити виконував її дядько - [PERSON] . Незважаючи на те, що в цілому будинок ще не був зданий в експлуатацію, 21 листопада 2008 року вона переїхала жити в свою квартиру на [ADDRESS] (свідоцтво про право власності [NUMBER] ). На початку лютого 2009 року вона випадково зустрілася з позивачем, якому вже було відомо про те, що вона придбала квартиру і тепер проживає в ній. Позивач повідомив їй, що його мати змусила його відмовитися від частки в її квартирі [ADDRESS] . Позивач почав просити відповідача про надання згоди на тимчасову реєстрацію його в своїй квартирі, при цьому, запевняючи її, що змінив стиль свого життя і не зловживає спиртними напоями. 27 лютого 2009 року відповідач погодилася тимчасово зареєструвати позивача в своїй квартирі. Пізніше, довідалася від відповідача, що його мати боялася, що він силою відбере квартиру в сестри, і тому, підібравши слушний момент, змусила його відмовитися від частки в квартирі, знятися з реєстрації, а саму квартиру подарувала дочці (сестрі позивача). Позивач продовжував вести асоціальний спосіб життя, зловживав спиртними напоями, ніде не працював і жив за рахунок відповідача. Так тривало до грудня 2018 року, після чого відповідач вигнала його із своєї квартири. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.12.2020 року [PERSON] визнаний особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Незважаючи на те, що 25.07.2013 року у відповідача від позивача народилося двоє дітей, не можна вважати, що між ними утворилися сімейні стосунки, в розумінні статті 74 СК України. Позивач стверджує, що з 1998 роду був членом кооперативу ВК «Карпати», а 2013 по 2015 рік був зареєстрований як фізична особа - підприємець і нібито отримував доходи, проте відповідних доказів не надає. Позивачем не надано суду документальних доказів, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі тощо. Позивачем був двічі одруженим, своїх попередніх дружин він також використовував як джерело доходу. З останньою дружиною позивач має доньку, яку він не виховував, аліменти на її утримання не сплачував. Позивач періодично приводив дочку [PERSON] в квартиру відповідача, приблизно з кінця 2012 і по вересень 2013 року вона жила в її квартирі. Оскільки позивач не мав власного доходу, то відповідач утримувала ще і його дочку. Особисте виконання нею кредитних зобов`язань підтверджується квитанціями про внесення відповідних сум коштів на рахунок банку-кредитора за період з 2007 по 2014 рік. На початку 2014 року у відповідача виникли фінансові труднощі і вона не змогла виконувати зобов`язання за кредитним договором № 394, внаслідок чого кредитор звернувся до суду із заявою про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Позивач, з метою уникнення судових процесів та врегулювання відносин з кредитором, мав можливість допомогти їй фінансово, укласти з банком договори фінансової або майнової поруки чи іншим чином врегулювати спір з кредитором. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2016 року по справі №344/19113/14-ц на користь кредитора із відповідача стягнуто 495 462 гривні. Аналізуючи вищенаведене рішення Івано-Франківського міського суду, вбачається, що позивач жодним чином не мав відношення до її кредитних зобов`язань за кредитним договором № 394, оскільки він не був стороною по справі. На виконання рішення суду, рахунки відповідача в банках були арештовані, і вона не мала змоги самостійно оплачувати комунальні послуги. Зважаючи на це, вона вносила власні кошти на банківський рахунок свого брата [PERSON] , а він за допомогою платіжної системи «Приват24» здійснював оплату цих послуг. Ця обставина також спростовує твердження позивача про те, що він брав безпосередню участь в утриманні придбаного житла. Водночас рахунки позивача на той період не були арештовані і він мав змогу проводити платежі за комунальні послуги, однак цього не робив, оскільки не мав власних коштів і був свідомий того, що квартира йому не належить. Кінцевий платіж за квартиру, тобто фактично повну вартість квартири в сумі 495462,89 (чотириста дев`яносто п`ять тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 89 копійок, здійснено відповідачем 14.08.2020, тобто після вказаного позивачем періоду спільного проживання (з 2002 по 2019 рік), протягом якого він нібито проживав з нею. Особисте виконання відповідачем кредитних зобов`язань підтверджується квитанціями про внесення відповідних сум коштів на рахунок банку-кредитора за період з 2007 по 2014 рік. Позивачем не надано належних і допустимих доказів про участь у набутті спірного майна, оскільки ним не доведено як сам факт придбання спірного майна у 2007 році в період спільного проживання без реєстрації шлюбу, так і не надано доказів для визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірної квартири, надані ним докази не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Вважає, що позивачем не доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2002 по 2019 рік, і, відповідно, немає правових підстав для задоволення позовних вимог (том 1 а.с.71-81). Позивач [PERSON] подав 16.05.2022 відповідь на відзив на позовну заяву в якому не погодився з доводами викладеними у відзиві. Додатково зазначає, що укладення кредитного договору, оформлення права власності на 3-х кімнатну квартиру, було здійснено в період проживання ними однією сім`єю, з перспективою народження дітей. Стверджує, що за оренду квартири та комунальні платежі по [ADDRESS] , оплачував саме він, а не відповідач, адже цю квартиру він винайняв у своїх сусідів коли жив з батьками в цьому ж будинку в кв. [ADDRESS] . Протягом часу з 2002 року по 2019 рік включно вони вели спільне господарство і мали спільний бюджет, були однією сім`єю. За весь час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, він постійно займався підприємницькою діяльністю та заробляв гроші, які витрачав виключно на сімейні потреби, харчування, побутові потреби, одяг, відпочинок, подорожі, а також на оплату кредиту. Інколи в них були фінансові труднощі, і деякий час вони були змушені жити спочатку в його батьків, а потім в літній період в батьків відповідачки на дачі, але вони там проживали з разом, а не окремо. Доводи відповідачки про те, що з квітня 2007 року вони не проживали разом, є неправдивими. Так, 07.07.2007 вони разом були на реєстрації шлюбу у їхніх друзів «[PERSON]». На доданих до позовної заяви фотознімках зафіксовано, як вони перебували разом із відповідачкою на весіллі у їхніх знайомих «[PERSON]», яке відбулося 01.09.2007 в ресторані «Чорний Замок». Також літом в кінці липня 2007 року вони разом та старшою дочкою позивача - [PERSON] , братом відповідачки - [PERSON] , та друзями відповідачки - [PERSON] та [PERSON] (прізвище яких не пам`ятає), відпочивали на морі в смт.Солнічногорськ, між містами Алушта та Судак в АРК Крим. Після повернення з моря, власниця квартири, в якій вони проживали, особисто позивачу повідомила про те, що буде піднімати орендну плату, на що позивач їй відповів, що вони будуть проживати у вказаній квартирі до вересня. І саме в цей час позивач вирішив, що потрібно купляти своє житло. Також стверджує. Що доводи відповідачки про те, що це вона вирішила придбати квартиру за власні кошти є неправдивими, адже за їхні спільні кошти вони вирішили це зробити разом. Проте, у зв`язку із тим, що в них всіх коштів не було, а позивач на той час офіційно бізнес не вів, тому вирішили заплатити перші внески з їхніх власних заощаджень, а решту оформити кредит на відповідачку, так як вона мала офіційне джерело доходів. Щодо того, що невірно вказано суму першого внеску, то позивач пригадує, що в них була початкова сума 10 000 доларів США - це заощадження відповідачки та 5000 доларів були позивача, як його особисті. Позивач вказує, що не виступав як фінансовий чи майновий поручитель, так як не мав на той час власного майна, та не мав офіційного доходу, а тому не міг таким бути. В доданих до відзиву копіях квитанцій про сплату кредиту є ряд квитанцій, які позивач сплачував особисто, і там зазначеного його підпис, є квитанції на яких чомусь поверх його підпису стоїть підпис відповідачки (зокрема копій квитанцій від : 06.12.12, 02.11.2012, 23.07.2012, 31.05.2012, 04.05.2012, 01.03.2012, 02.12.2011, 29.12.2011, 01.11.2011, 04.10.2011, 05.09.2011, 05.07.2011, 01.08.2011, 21.06.2011). Щодо того, що він не надав підтвердження надання його батьком йому коштів, то таких документів дійсно немає, так як батько надав їх просто без будь яких розписок. Історія відповідачки з її нібито підприємницькою діяльністю, яку вона проводила протягом періоду з 28.09.2005 по 15.01.2015, не відповідає дійсності. Так, працювала відповідачка продавцем в магазині «[INFO]» по вул. Бандери у ПП [PERSON] , який, щоб оформлювати відповідачку як найманого працівника, зареєстрував її як приватного підприємця (так йому вигідно було як фінансово). Таким чином, позивач стверджує, інформація про те, що відповідачка мала великі заробітки є неправдивою. Звертає увагу суду на те, що є нелогічним те, що відповідачка маючи такий дохід від підприємницької діяльності (відповідно до поданої з відзивом копії довідки в 2007 році - 387506,63грн, в 2008 році - 466376,12грн.) мала необхідність у отриманні кредиту в сумі 199976,09грн. Позивач не заперечує той факт, що частково ремонт в квартирі робив дядько відповідачки [PERSON] , якому він сам особисто допомагав в ремонті і купував все необхідне для ремонту, а також оплачував частково його роботу як майстра. Ремонтні роботи вони завершили в жовтні 2008 року, та в листопаді 2008 року вони переїхали жити в їх квартиру. 27.02.2009 позивач був прописаний в їхній новій квартирі. Щодо копії довідки банку від 14.08.2020, яка долучена до відзиву, і яка на думку відповідачки підтверджує те, що вона 14.08.2020 сплатила 495462,89 грн, то вважає, що такий доказ спрямований на свідоме введення суду в оману, адже ця копія довідки підтверджує тільки той факт, що станом на 14.08.2020 відповідачкою виконано зобов`язання за кредитним договором перед банком на загальну суму 495462,89 грн. і залишок заборгованості становить 6990,41 Євро. Хоча, при перерахунку сум з копій квитанцій про оплату, наданих до відзиву відповідачкою, загальна сума становить тільки 343353,02грн., а де ще квитанції на суму 152109,87грн., невідомо. Просив суд взяти до уваги зазначені обставини та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач та його представник - адвокат Боднарук А.В. в судових засіданнях призначених на 22.09.2022, 27.09.2022, 08.12.2022, 06.02.2023, 10.05.2023 позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив, просили позов задовольнити. У судове засідання призначене на 23.06.2023 позивач та його представник не з`явилися не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Від них до суду 23.06.2023 надійшли заяви про здійснення розгляду справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримали, долучили до матеріалів справи виступ у судових дебатах, який просили суд взяти до уваги. Відповідач та її представник - адвокат Данилів Ю.М. в судових засіданнях призначених на 22.09.2022 та 27.09.2022 щодо задоволення позову заперечили з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, просили у задоволенні позову відмовити. Відповідач та її представник у судове засідання 23.06.2023 не з`явилися повторно, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, за зареєстрованим місцем проживання відповідача, в тому числі через сайт «Судова влада». Не повідомили суд про причину неявки. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не прибув повторно, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами у справі. На підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною другою статті 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення Глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України). Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Зазначена правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Під час застосування положень статті 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. (Постанова Верховного Суду від 14.07.2020р. у справі 552/5693/18). Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. (Постанова Верховного Суду від 17.04.2019р. у справі № 490/6060/15-ц). У виниклих правовідносинах обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто; житло, набуте ними за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Згідно положень ст.ст. 69-71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ст.ст.357, 368, 372 Цивільного кодексу України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом встановлено, що батьками неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с.11-12). Згідно копії будинкової книги та довідок №444, №597, за адресою [ADDRESS] зареєстровані - [PERSON] та [PERSON] з 27.02.2009 року та діти [PERSON] та [PERSON] , з 07.08.2013 року (том 1 а.с.30-35). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 3-ох кімнатна квартира за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] (том 1 а.с.45-46). Згідно копії свідоцтва про право власності, [PERSON] 15.02.2008 зареєструвала право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , (том 1 а.с.101). Згідно звіту про незалежну оцінку вартості майна - ринкова вартість квартири за адресою [ADDRESS] , становить - 1 279 950 грн. (том 2 а.с.31-39). Згідно копії договору 16 серпня 2007 року, відповідач [PERSON] уклала договір про іпотечний кредит №394 із ЗАТ АКБ «Промінвестбанк» на суму 29 385 (двадцять дев`ять тисяч триста вісімдесят п`ять) євро, що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 199 976, 09 грн. (том 1 а.с.82-99). Згідно довідки про стан кредиторської заборгованості, [PERSON] внесенням коштів у розмірі 495 462, 89 грн. виконана зобов`язання перед банком відповідно до додаткової угоди від 14.08.2020 до договору про іпотечний кредит №394 від 16.08.2007, внаслідок чого станом на 14.08.2020 заборгованість позичальника за договором про іпотечний кредит №394 від 16.08.2007 складає 6 990,41 євро (том 1 а.с.100). Згідно копії повідомлення ДПС в Івано-Франківській області [PERSON] перебувала на обліку в ГУ ДПС в Івано-Франківській області як фізична особа-підприємець з 28.09.2005 по 15.01.2015 (том 1 а.с.182). Згідно копії повідомлення ДПС в Івано-Франківській області [PERSON] перебував на обліку в ГУ ДПС в Івано-Франківській області як фізична особа-підприємець з 14.06.2012 по 15.01.2015 (том 2 а.с.20). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2016 року по справі №344/19113/14-ц на користь кредитора ПАТ «Альфа Банк» із відповідача [PERSON] стягнуто 495 462,89 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит №394 від 16.08.2007 (том 1 а.с.202-204). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2023 року по справі №344/5896/21 визначено місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Також в матеріалах справи наявні фотодокази, на яких відображені позивача, відповідача та їхні діти (весіллі у 2007 р., на відпочинку у 2012 р.) (том 1 а.с.13-29). В судовому засіданні 22.09.2022 був допитаний свідок позивача - [PERSON] , який суду показав, що він є другом позивача [PERSON] , якого знає з 1997-1998 років. Влітку 2002 року [PERSON] познайомив його із [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] жили разом як сім`я на орендованій квартирі на [ADDRESS] , а потім у власній, яку придбали на [ADDRESS] . Йому відомо, що у 2007 році вони придбали квартиру, яка бралася у кредит, оскільки на той час у них коштів не вистачало. Свідок разом із [PERSON] шукали квартиру та просили у забудівельнів знижку. [PERSON] продав свій автомобіль Опель Астра та земельну ділянку, а кошти від продажу вніс за вказану квартиру. [PERSON] працювала у автомагазині продавцем, хоча формально була оформлена як підприємець. Знає, що у сторін є двоє дітей - син [PERSON] та дочка [PERSON] . Вони разом сім`ями дружили, проводили вільний час, відпочивали. Також свідок допомагав [PERSON] доставляти будівельні матеріали на придбану квартиру по [ADDRESS] . Свідку також відомо, що сторони жили однією сім`єю до кінця 2019 року, а потім посварилися. В судовому засіданні 22.09.2022 свідок позивача - [PERSON] , суду показав, що він із [PERSON] куми, знайомий із ним ще із шкільних років. З [PERSON] знайомий із 2002 року. Він був у них вдома на орендованій квартирі на [ADDRESS] , святкували там разом свята, новий рік. [PERSON] та [PERSON] жили разом як сім`я, мали двох дітей. [PERSON] казав, що хоче придбати квартиру, однак потрібно брати кредит, бо всієї суми немає. Пізніше, сторони придбали квартиру, та жили там. [PERSON] продав свій автомобіль щоб заплатити за квартиру. Також [PERSON] позичав у нього кошти для оплати кредиту отриманого на квартиру. Свідку відомо, що гроші сторони заробляли на квартиру разом. [PERSON] працювала продавцем у автомагазині, а [PERSON] бу в підприємцем. В судовому засіданні 22.09.2022 свідок позивача - [PERSON] , суду показав, що позивач [PERSON] є його племінником (сином його брата). У 2007 році він позичав [PERSON] 5 тис. доларів США на купівлю квартири. З [PERSON] знайомий, оскільки вона разом із [PERSON] жили разом, спочатку на орендованій квартирі на [ADDRESS] , а потім у власній, яку придбали на [ADDRESS] . Жили вони сім`єю до кінця 2019 року. Йому відомо, що [PERSON] продав свою машину, яка була практично новою (придбаною у автосалоні), з метою купівлі квартири. Крім того, була також продана земельна ділянка біля «шкірфабрики». [PERSON] був членом кооперативу по виготовленню «автоантен», а [PERSON] працювала продавцем у автомагазині. В судовому засіданні 22.09.2022 року свідок позивача - [PERSON] суду показав, що знайомий із позивачем [PERSON] із 1990 року, а відповідачку [PERSON] знає із 2002 року. Вони разом сім`ями дружили, відпочивали, святкували свята. У 2007 році [PERSON] позичав у нього 1300 євро на купівлю квартири, а пізніше ще позичав на погашення кредиту по квартирі. Знає, що [PERSON] був підприємцем, а [PERSON] працювала у магазині продавцем. Також він допомагав [PERSON] заносити меблі до придбаної квартири. Стверджує, що він був присутнім коли [PERSON] сплачував платежі по кредиту за квартиру. В судовому засіданні 27.09.2022 року свідок позивача - [PERSON] суду показав, що знайомий із сім`єю [PERSON] та [PERSON] із 2013 року. У 2013 році він допомагав у догляді за їхніми дітьми - сином [PERSON] та дочкою [PERSON] . [PERSON] до декрету працювала продавцем у магазині, а потім «сиділа» дома, доглядала дітей. Оскільки діти двійнята, то потрібна була допомога з ними. Свідок допомагав з доглядом за дітьми доки їм не виповнилося три роки. Стверджує, що бачив, як [PERSON] все купував додому. В судовому засіданні 27.09.2022 свідок позивача - [PERSON] суду показав, що знайомий із [PERSON] із 1994 року. [PERSON] свідок також знає. [PERSON] та [PERSON] жили однією сім`єю. Вони разом із ними їздили на море у 2007 році у Крим. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] придбали у кредит квартиру. [PERSON] продав свою машину для купівлі квартири. Він допомагав заносити на квартиру будівельні матеріали, а потім був у них в гостях коли вже вони разом там жили. Йому відомо, що [PERSON] на даний час разом із дітьми - сином [PERSON] та дочкою [PERSON] живе разом. Із досліджених матеріалів справи, зокрема враховуючи показання свідків, факт народження у сторін двох спільних дітей, фотодоказів на яких в різні періоди відображено сторони та їхніх дітей, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт проживання однією сім`єю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 2019 рік включно. Зазначений факт не можливо встановити іншим чином та встановлюється у позовному провадженні, з метою вирішення подальшого спору щодо поділу спільно нажитого майна. Щодо початку періоду, з якого суд встановлює факт спільного проживання сторін без реєстрації суду, суд зазначає наступне. Позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем [PERSON] в період з 2002 року по 2019 рік включно. Згідно частин другої та четвертої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Поряд з цим, з 1 січня 2004 року, не можуть бути застосовані положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), оскільки ними не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу до 1 січня 2004 року відсутні. Таку позицію Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України викладено в постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-66цс13. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є можливим тільки з дня набрання чинності Сімейним кодексом України, який містив відповідну правову норму, тобто з 1 січня 2004 року. Відтак позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Щодо позовних вимог про поділ спільного майна, суд зазначає наступне. Судом встановлено факт спільного проживання однією сім`єю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 2019 рік включно. Згідно копії свідоцтва про право власності [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , 15.02.2008 (том 1 а.с.101). 16 серпня 2007 року відповідач [PERSON] уклала договір про іпотечний кредит №394 із ЗАТ АКБ «Промінвестбанк» на суму 29 385 (двадцять дев`ять тисяч триста вісімдесят п`ять) євро, що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 199 976, 09 грн. (том 1 а.с.82-99). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2016 року по справі №344/19113/14-ц на користь кредитора ПАТ «Альфа Банк» із відповідача [PERSON] стягнуто 495 462,89 грн. заборгованості за договором про іпотечний кредит №394 від 16.08.2007 (том 1 а.с.202-204). Окремо суд висловлює свою позицію щодо рішення суду про стягнення з [PERSON] грошових коштів, які пов`язані із придбанням спірної квартири та довідки про стан кредиторської заборгованості, та зазначає, що за результатами розгляду цієї справи [PERSON] не позбавлена права регресної вимоги до [PERSON] .. Відтак, не зважаючи на наявність у відповідачки кредитних правовідносин пов`язаних з придбанням спірної квартири та рішення суду про стягнення з неї боргу, суд констатує, що виникнення права власності на спірне майно у відповідачки відбулось у 2008 році, тобто у період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому оформлений на ім`я відповідачки кредит слід вважати таким, який вчинений в інтересах сім`ї, що відповідає ст. 65 СК України, в якій визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому, суд приймає до уваги покази всіх свідків позивача у справі, які підтвердили участь позивача в придбанні спільного майна, зокрема продаж ним автомобіля, земельної, позика грошових коштів в сумі 5 тис. доларів США на купівлю квартири у свідка [PERSON] , та інше. Водночас, при оцінці доводів відповідача, суд звертає увагу на суттєві суперечності. З однієї сторони, позивач не заперечує участь відповідача у придбанні спільного майна, зокрема підтверджує факт внесення нею першого внеску в сумі 10000 дол. США. З іншої сторони, відповідачка є абсолютною в своїх твердженнях. Так, стверджує про те, що всі кошти зароблені виключно нею, в той час як позивач вів виключно антисоціальний спосіб життя (зловживав спиртним) та не дбав про сім`ю, не заробляв коштів та був на її утриманні. Суд звертає увагу, що такі твердження відповідачки не підтверджено свідками позивача у справі, які одноголосно стверджували про те, що позивач мав доходи та дбав про сім`ю. Водночас, відповідачка не забезпечила участі в судовому засіданні жодного свідка, які б на противагу спростували доводи свідків сторони позивача. Зазначене, робить пояснення відповідачки сумнівними. Також, суд ставить під сумнів зазначені доводи відповідачки, зважаючи на рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2023 року по справі №344/5896/21, яким визначено місце проживання дітей із батьком. За мотивами цього рішення, діти підтвердили прихильність до батька. Відтак, суду не зрозуміло, які мотиви були в матері, яка стверджуючи про виключно антисоціальний спосіб життя батька, допускає проживання дітей з батьком? Також, суперечливими є доводи відповідачки щодо наявності в неї значної суми коштів від ведення підприємницької діяльності. Так, з однієї сторони, відвідачка за відсутності коштів на придбання квартири, оформила кредит, а з іншої, за даними податкової звітності була підприємцем та мала значні суми доходів. Водночас, за твердженням позивача, що підтверджували і свідки, власник магазину « [INFO] » - [PERSON] формально оформив підприємницьку діяльність на відповідачку, яка фактично виконувала функцію продавця та отримала заробітну плату. Ким фактично працювала відповідачка, та які доходи отримувала, суд ані спростовує, ані підтверджує, а виключно такими аналізом вказує на суперечність доводів відповідачки щодо походження грошових коштів на придбання спірного майна. В підсумку, при оцінці доводів сторін, аргументи позивача суд оцінює, як правдоподібні та переконливі, а відповідача - суперечливі та такі, що спрямовані на перешкоджання встановлення істини у справі. Відповідно до ст. положень ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням доводів сторін та наданих ними до суду доказів, суд вважає, що 3-ох кімнатна квартира за адресою [ADDRESS] , була набута сторонами [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, а відтак, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, і, відповідно, частки дружини та чоловіка у ньому є рівними. Таким чином, спірна квартира підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Щодо поділу між сторонами речей побутового вжитку, то такі також слід вважати спільним сумісним майном, з рівністю часток сторін у ньому. Суд зважає на те, що доводи сторони позивача з цього приводу відповідачкою жодним чином не спростовувалися та не заперечувалися. При цьому, обізнаність позивача із тим коли саме були придбані речі побутового вжитку і за яку ціну, також спростовують доводи відповідача про те, що сторони не мали спільного побуту, а також те, що позивач не приймав участі у придбанні такого майна. Водночас, суд не відносить до подільних речей стяжку в квартирі, опалення газове та балконну раму (4м. х 1,5м.). Суд зазначає, що такі речі є складовими частинами квартири, будівельними матеріалами, системою опалення, а відтак окремому поділу не підлягають. Тобто, позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача у користь позивача слід стягнути 7557,20 грн. (4179,20+908+2470) сплачених позивачем при поданні позову (а.с.1, 54, том 2 а.с.41). На пiдставi викладеного,

Outcome: partial