Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди матері. В позовній заяві позивач вказує, що 25 квітня 2017 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] . Від шлюбу мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Він з дружиною та дітьми постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . З 13 серпня 2021 року дружина разом з нашою дочкою [PERSON] , [INFO] , проживає окремо. Він разом з сином [PERSON] , [INFO] , та дочкою [PERSON] , [INFO] , залишився проживати вдома за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, він турбується про виховання та утримання дітей, має бажання та можливість виїзду за кордон для забезпечення відпочинку та оздоровлення дітей, неодноразово (усно та за допомогою листів) звертався до відповідача з проханням надати свій дозвіл на поїздки їхніх дітей до Республіки Азербайджан, Турції, Єгипта та країн Шенгенської зони у супроводі батька [PERSON] на відпочинок та оздоровлення, що буде відповідати найкращим інтересам дітей, з метою уникнути ризиків успадкування псоріазу, оскільки мати дітей хворіє псоріазом (спадкове незаразне захворювання), однак відповідач дозвіл не надав, ігнорував указані прохання. Звертає увагу суду на те, що коли вони з дружиною проживали однією сім`єю, діти неодноразово відпочивали та оздоровлювалися за межами України, в тому числі в Німеччині, Азербайджані, діти мають закордонні паспорти. Він маю можливість оздоровлювати дітей і кожного року діти неодноразово відпочивають на морі. Вважає, що мати дітей зловживає своїми правами, діє не в інтересах дітей, обмежує права дітей, порушує їх інтереси, штучно намагається змінити звичний спосіб та рівень життя дітей, створює перешкоди для всебічного розвитку дітей. Спір щодо визначення місця проживання дітей та розірвання шлюбу жодним чином не впливає на обсяг прав кожного з батьків щодо дітей і кожен з них має діяти лише в інтересах дітей. Просить суд надати дозвіл батьку [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Азербайджан, Турції, Єгипта та країн Шенгенської зони дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу матері [PERSON] , починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми 16 років. Позивач подав заяву про зменшення позовних вимог. Просить суд надати дозвіл батьку [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Азербайджан, Турції, Єгипта та країн Шенгенської зони дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу матері [PERSON] , починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми 16 років, оскільки, його дружина, відповідачка у справі [PERSON] , залишилась проживати в разом з нашою дочкою [PERSON] , [INFO] , в Федеративній Республіці Німеччина. Так як з початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну він, його дружина та їх діти перебували за межами України. 21 серпня 2022 року він повернувся в Україну разом з дітьми - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач не з`явився, його представник через канцелярію суду надала заяву в якій просила розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги задовільнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, її представник - [PERSON] подала через канцелярію суду клопотання/заяву про те, що відповідач не заперечує проти позову та просить розглянути справу за відсутності відповідача та її представника. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимоги: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради не з`явилась, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] , його батьки: [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] , її батьки: [PERSON] та [PERSON] Згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER] [PERSON] уклав шлюб 25 квітня 2017 року з [PERSON] . Згідно актів депутата Ірпінської міської ради Скрипника С.Ф. від 09.09.2021 року та 14.01.2022 року складених за зверненням [PERSON] , 1966 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що [PERSON] ,1966 року народження проживає за вказаною адресою в своєму приватному будинку спільно зі своїми неповнолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Під час огляду встановлено, що забезпечені задовільними житловими умовами (мають кожен індивідуальну кімнату з усіма необхідними речами). Батько характеризується з позитивної сторони, доброзичливий привітний, приймає активну участь в житті міста, як підприємець так і активний громадянин. Також з ними періодично проживає [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з Принципом 2 Декларації дитині законом або іншим засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Норми частин першої і другої статті 155 СК України передбачають, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із статтею 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. За змістом постанови Верховного Суду від 03.07.2021 року по справі № 643/1090/17, сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки. Верховний Суд вказав, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У позовній заяві зазначено, що виїзд за межі кордону України потрібен дітей для відпочинку та оздоровлення, проте жодних підтверджуючих документів, щодо потреби оздоровлення дітей не надано, крім того, не подано позивачем і підтверджуючих документів на батьківство неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Суд не бере до уваги подані заяви [PERSON] від 28.12.2021року та від 11 січня 2022 року, що адресовані відповідачу [PERSON] щодо прохання надання дозволу їх дітям на тимчасові неодноразові поїздки за межі України у період з 15.03.2022 року по 31.12.2022 року, оскільки, ні підтверджень направлення їх адресату ні підтверджень їх отримання [PERSON] в матеріалах справи не міститься. Позивачем не було доведено обставин, які б свідчили про ухилення відповідачки щодо вирішення питань організації виїзду дітей за кордон на оздоровлення із батьком або вчинення відповідачкою інших дій чи бездіяльності, які б призвели до порушення прав чи законних інтересів позивача як батька їх спільних дітей. На противагу цьому представником [PERSON] подано заяву про те, що відповідач не заперечує проти позову. Крім того, позивач не конкретизує періоду поїздки, не зазначає конкретної адреси місця перебування дітей за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дітей на територію України, цим створює ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Ці обставини виключають можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дітей. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. На думку суду, заявником не обґрунтовано необхідність та правомірність надання дозволу на виїзд дитини за кордон, що фактично призведе до ігнорування інтересів матері, яка проживає окремо від дітей, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог необхідно відмовити, оскільки, суд не вбачає законних підстав для задоволення заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди матері. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed