Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач), треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] (далі по тексту - третя особа 1), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2), відповідно до якого просив визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на частину трьохкімнатної квартири [ADDRESS] (далі по тексту - нерухоме майно, квартира). Позиція позивача. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17.10.1996 позивач, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках трьохкімнату квартиру [ADDRESS] , загальною площею 74,85 кв.м., житловою площею - 48,00 кв.м. У [INFO] померла [PERSON] . Спадкоємців, які б прийняли після її смерті спадщину серед якої лише частка у вище вказаній квартирі - немає. Територіальна громада за місцем знаходження майна, в особі Київської міської ради, щодо зазначеного вище нерухомого майна, починаючи з 2003 року по день звернення позивача до суду з позовом, жодних вимог не заявила. З 2003 року весь тягар утримання нерухомого майна ніс позивач, робив поточний та капітальний ремонт, сплачував усі комунальні послуги. Позивач зазначає, що він добросовісно, відкрито, безперервно володіє та користується на протязі майже 20 років часткою в спірній квартирі, яка належала на праві власності [PERSON] , а тому на підставі ст.344 ЦК України він вважає, що набув право власності на зазначене майно. У зв`язку з наведеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Позиція відповідача. Представник відповідача у своєму відзиві проти позову заперечував. Зазначив, що позивачем не доведено законність проживання у частині квартири, яка належала [PERSON] , яка в свою чергу не заповіла її нікому. Позивачем не надано доказів щодо порушення, невизнання або оспорювання відповідачем його прав, свобод чи інтересів при визнанні права власності на жиле приміщення за набувальною давністю. Позивач не являється добросовісним володільцем, а тому правові підстави для визнання права власності за набувальною давністю відсутні. Позиція третьої особи 1. Від третьої особи 1 пояснення не надходили. Позиція третьої особи 2. Від третьої особи 2 пояснення не надходили. Рух по справі. 27.02.2023 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження по справі в загальному позовному порядку, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 21.03.2023 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. задоволено заяву про допит свідків. 22.03.2023 від представника відповідача надійшов відзив. 13.04.2023 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 06.06.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Позивач, представник позивача у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Також представник зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа 1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Третя особа 2 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Розгляд справи по суті. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору-купівлі продажу квартири, посвідченому 17.10.1996 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Тимошенко І.В. за №6-2459, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] придбали в рівних частинах квартиру [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.06.2003 серії [NUMBER] . З постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 15.01.2021, виданої державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Ревою І.М. вбачається, що жодних спадкоємців які б прийняли за померлою [PERSON] спадщину немає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач більше 20-ти років на постійній основі проживає в квартирі [ADDRESS] , сплачує комунальні послуги, послуги за утримання прибудинкової території та інші необхідні платежі пов`язані з утриманням квартири. Весь цей час підтримує всю квартиру в належному стані, час від часу здійснював поточний ремонт. Були свідками, як у 2019 році позивач здійснив капітальний ремонт всієї квартири, в тому числі і частини, що належала [PERSON] . Судом також встановлено факт добросовісної сплати позивачем комунальних та інших платежів пов`язаних з утриманням спірної квартири, що підтверджується квитанціями, договорами, актами наявними в матеріалах справи. Стаття 328 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Положення частини третьої статті 397 ЦК України передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Зазначений висновок зробила Велика палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року справа № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частина четверта статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи все вище викладене, оскільки у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] добросовісно заволодів частиною квартири і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном більше десяти років, суд вважає, що наявні передбачені чинним законодавством підстави для визнання за позивачем права власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 74,85 кв.м., житловою площею 48,0 кв.м. за набувальною давністю. У свою чергу представник відповідача у судове засідання не з`явився, встановлені у судовому засіданні обставини не спростував належними та допустимими доказами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved