Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивачем викладено\~обставини,\~що 26\~грудня 2011\~року вона\~звернулася до\~відповідача як\~споживача банківських\~послуг з\~метою отримання коштів,\~із заявою\~№ б/н,\~згідно якої\~отримала кошти\~у розмірі\~7\~988,47\~грн,\~у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак,\~відповідачем АТ\~КБ «Приватбанк»\~за період\~користування позивачем\~картковим рахунком, незаконно було\~нараховано проценти\~за користування\~коштами,\~а також,\~додатково нараховано «Страхування кредитного\~ліміту» та\~«Пеню за\~прострочку за\~кредитом на\~суму понад\~100\~грн.»\~на картковий рахунок\~Позивача -\~ [PERSON] \~на загальну\~суму 19\~629,94\~грн,\~і які\~були безпідставно списані відповідачем з карткового рахунку позивача. Рішенням Тернопільською міськрайонного суду від 20.07.2021 у справі № 607/2152/21, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачем безпідставно було списано кошти з рахунку позивача, що стало підставою для відмови в позові. Позивач зазначає, що вона за період користування банківськими послугами відповідача отримала три карточки за № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] та перестала отримувати кошти з банківської карточки № [NUMBER] з 28.09.2016р. (останнє отримання коштів в сумі 20 грн), відповідно залишок по рахунку становив 7 988,47 грн. Так, відповідачем за період з 26.12.2011 по 28.09.2016 незаконно було нараховано проценти за користування коштами, а також «Страхування кредитного ліміту» та «Пеню за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн.», тим самим неправомірно збільшувався кредитний ліміт та заборгованість по карточці, яку в подальшому відповідач погашав за рахунок внесених коштів позивача. Позивачем на карточку після 28.09.2016 було погашено наступні кошти за рахунок автоматичного списання коштів із заробітної плати, а також добровільно внесення коштів в сумі 27 618,41 грн. Отже, банком (при відсутності договірних кредитних відносин з позивачем та правових підстав) були безпідставно списані кошти позивача в сумі 19 629,94 грн, в якості погашення відсотків за кредитом, які він отримував у якості переказів на свою картку. Заборгованість відповідача перед позивачем, за незаконно нарахованими та доданими до загального кредитною ліміту - процентами, «Страхування кредитного ліміта» та пеню за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн» та в подальшому безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів становить 19\~629,94 грн (27 618,41 7 988,47). У зв`язку із неповерненням коштів та недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та стягнути з відповідача в свою користь безпідставно отримані кошти в розмірі 19\~629,94 грн. Представник відповідача подав відзив на позов, в якому вказав, що сторона позивача стверджуючи про безпідставність здійснення Банком нарахуванням за процентами, «Страхування кредитного ліміта» та пеню за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн» покликаються на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20.07.2021 у справі № 607/2152/21, проте, в межах даного рішення судом не встановлено відсутність права Банку на здійснення даних нарахувань. Судом встановлено лише: «З матеріалів справи встановлено, що позивачем не доведено про погодження сторонами таких істотних умов договору як розмір процентів за користування кредитними коштами. Наданий позивачем до позову витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не підтверджує вказаного. Таким чином, відповідач повинна повернути банку використані нею кредитні кошти». Отже, і надалі презюмується право кредитора нарахування відсотків, пені та ін. платежів в межах кредитного договору допоки таке право не буде спростовано в судовому порядку. Також, стороною позивача зазначено: «Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20.07.2021 по справі М607/2152/21, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідачем безпідставно списано кошти з рахунку позивача, що стало підставою для відмови в позові». Проте, таких обставин суд не встановлював, відтак покликання сторони позивача є безпідставними, припущення не може слугувати підставою для будь якого висновку про будь що. Позивач стверджують, що сума надмірно оплачених/стягнутих коштів становить 19 629,94 гривень, проте на виконання процесуального обов`язку щодо доведення заявленого не обґрунтували, не представили в розпорядження суду жодного доказу тій обставині, що операції списання в рахунок погашення заборгованості за кредитними картками мали місце із картки/рахунку відкритого в Банку на ім`я саме позивача, коли допускається встановлення різних джерел погашення заборгованості, зокрема із рахунків/карткових рахунків третіх осіб. Отже, мотивація позову та правове обґрунтування такого з підстав визначених нормами ст. 1212 ЦК України є помилковим, - відсутні передбачені ст. ст. 1212 ЦК України підстави кваліфікувати спірні правовідносини як такі, що виникли з безпідставного набуття або збереження майна позивача відповідачем, а отже вимога задоволенню не підлягає. За недоведеності заявлених вимог по суті слід заявити суду й про сплив строку позовної давності, як самостійної підстави для відмови в позові. Стороною позивача вказано, що «Позивач, користувалась банківською карточкою. Відповідача та вносила (погашала) кошти на власний рахунок для зменшення заборгованості однак з 28.09.2016р. перестала вносити кошти на рахунок в зв`язку з незаконними нарахуваннями Відповідача (процентів, пені та комісії) та списання коштів» (дослівна цитата, сторінка 2 позовної заяви). Отже, вже в дату 28.09.2016 позивач вважала незаконними нарахуваннями відповідача (процентів, пені та комісії) та списання коштів, відтак з врахуванням цієї дати слід перевіряти сплив 3 річного строку позовної давності щодо кожної сплати та кожного списання коштів понад суму використаного кредитного ліміту за умови доведення обставин відсутнього права Банку на нарахування, відтак і отримання сплат понад суму використаного кредитного ліміту та доведеності обставин здійснення списання коштів саме з картки/карток саме позивачки. Підсумовуючи наведене, наявні підстави стверджувати, що заявлених вимог стороною позивача не доведено, відтак, останні до задоволення не підлягають, а тому, просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Представник позивача подав відповідь на відзив, в якій вказав, що між позивачем та відповідачем не було підписано жодного правочину щодо встановлення (визначення) процентів та пені та строків повернення коштів. У заяві позичальника від 26 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відповідно відповідач незаконно нараховував проценти та пеню і додавав до загальної суми ніби (кредитних коштів) на рахунку до якого приєднані карткові рахунки. Отже, відповідач без будь-яких правових підстав нараховував проценти та пеню та добавляв до карткового рахунку, чим штучно збільшував заборгованість по кредитній карточці позивача. Позивач просить стягнути з відповідач тільки кошти, які АТ КБ Приватбанк, нараховував проценти та пеню без будь-яких правових підстав, що є підставою для повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Про те, що відповідач незаконно нараховував проценти та пеню, яку дораховував до кредитного рахунку позивач дізнався під час розгляду справи Тернопільським міськрайонним судом, рішення від 20.07.2021 по справі № 607/2152/21. Таким чином, вважає, що клопотання відповідача про застосування позовної давності є необґрунтованим, та відповідач не довів ту обставину, що позивач був обізнаний про неправомірне нарахування процентів та пені з 2011 і по даний час, а тому, просить відмовити в клопотанні відповідача щодо застосування строку позовної давності та позовну заяву задовольнити повністю. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому та відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав відзив на позов та просив з мотивів та підстав викладених у ньому, відмовити у задоволенні позову. Правом на подання заперечення відповідач не скористався. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено\~фактичні обставини\~справи та\~зміст спірних\~правовідносин. Суд, встановив, що 26 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 8000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згідна з тим, що дана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що на підставі підписаного кредитного договору [PERSON] було надано такі кредитні картки: 26.12.2010 номер картки [NUMBER] , термін дії до 10/15; 10.10.2015 номер картки [NUMBER] , термін дії до 10/19, 10.10.2015 номер картки [NUMBER] , термін дії до 10/19. Відповідно до витягу із Статуту АТ КБ «ПриватБанк», погодженого НБУ від 06.09.2019 року вбачається, що відбулась зміна типу та найменування ЗАТ на ПАТ, яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ЗАТ КБ «ПриватБанк». Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відбулась зміна назви товариства з ПАТ КБ «ПриватБанк» на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». 11 вересня 2019 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11.09.2019, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу присвоєно « [PERSON] ». Факт отримання кредитних коштів, відкриття та користування картковим рахунком, користування платіжною карткою, підтверджується випискою по картковому рахунку, що не заперечується сторонами. З виписки по рахунку відповідача [PERSON] вбачається, що відповідач користувалася встановленим банком кредитним лімітом та сплачувала заборгованість. Рішенням Тернопільського\~міськрайонного суду\~Тернопільської області\~від 07\~травня 2019\~року відмовлено\~у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 18\~775,37 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також у вказаному рішенні суду встановлено, що з виписки по рахунку [PERSON] залишок заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 29 вересня 2016 року складав 7 988,47 грн. Крім цього, із вказаної виписки вбачається, що відповідачем у період з 01 жовтня 2016 року по 26 травня 2020 року внесено на погашення заборгованості грошові кошти у розмірі більше 27 000 грн., що перевищує заборгованість останньої по тілу кредиту у розмірі 15 036,85 грн. Наведене свідчить про те, що банком по різному зараховувалися сплачені відповідачем кошти на погашення кредиту. Відповідачем вносилися грошові кошти на погашення тіла кредиту за кредитним договором у сумі більше 27 000 грн., що не оспорюється стороною позивача. Дана сума перевищує заборгованість відповідача за кредитною заборгованістю у розмірі 18 775,37 грн., а тому суд не вбачається підстав для задоволення позовних вимог. Як вбачається з наявних в матеріалах справи виписок з рахунків відкритих на [PERSON] , суд зазначає, що [PERSON] з 28.09.2016 не отримувала кредитних коштів і відповідно залишок по рахунку становив 7\~988,47 грн. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» здійснював нарахування процентів за користування коштами, страхування кредитного ліміту, пеню за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн. [PERSON] з 28.09.2016 було добровільно внесено та автоматично списано коштів із заробітної плати в сумі 27\~618,41 грн. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що слід стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 19\~629,94 грн, у зв`язку із безпідставним їх набуття та збереження. Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~ст. 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша\~статті 1048 ЦК України). Частиною 2\~ст. 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1\~ст. 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом\~ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Отже, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 26.1.2011 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» здійснюючи списання коштів з рахунку [PERSON] , посилався на анкету-заяву\~про приєднання\~до Умов\~та Правил\~надання банківських\~послуг у\~Приватбанку,витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Тому суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису [PERSON] , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.12.2011, шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі\~Конституції України\~і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у\~статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою\~статті 1 ЦК України\~цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у\~статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої\~статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої\~статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій\~статті 509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша\~статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»\~(далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули\~Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»\~від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою\~статті 11 Закону № 1023-XII\~про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 26.12.2011 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Отже, в АТ КБ «ПриватБанк» були підстави для списання коштів виключно на погашення тіла кредиту, який станом на 28.09.2016 складав 7 988,47 грн. Однак, з виписки\~по рахунку\~наявної в\~матеріалах справи\~ [PERSON] ,\~вбачається з\~28.09.2016\~банком було\~списано коштів,\~на загальну\~суму 27\~618,41\~грн. Посилання представника відповідача, що позивачем не доведено, що сума коштів в сумі 19\~629,94 грн, були списані, саме з рахунку позивача, суд вважає помилковим, оскільки з виписки по рахунку [PERSON] вбачається списання вказаних коштів. Згідно з\~статтею 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов: по-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відбулося безпідставне списання коштів відповідачем з рахунку позивача у розмірі 19\~629,94 грн (27618,41 7988,47), оскільки відповідачем не підтверджено наявності підстав для їх списання. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та другої\~статті 11 Цивільного кодексу України\~(далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 1\~статті 14 цього Кодексу\~цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За таких обставин, суд дійшов висновку, що в даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо безпідставного списання коштів, а тому вважає, що позов підлягає до задоволення, шляхом стягнення з відповідача на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 19\~629,94 грн. Щодо інших аргументів або міркувань відповідача також не дають підстав для висновку про безпідставність вимог позивача. Водночас, відповідачем у справі заявлено заяву про застосування строків позовної давності, однак суд вважає, необґрунтованими вказані доводи, з огляду на наступне. З позовом до суду позивач звернувся 27 березня 2023 року. На вказаний позов поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). За змістом наведеної норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. І в разі подання позову перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, [PERSON] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначала, що про необхідність захисту її прав та інтересів стало відомо лише під час розгляду справи № 607/2152/21, у 2021 році, і вже у 2022 році звернулася із заявою до відповідача про повернення коштів, на яку отримала відповідь 24.11.2022. Суд зазначає, що відповідачем не зазначено, з якого часу позивач міг довідатися або довідався про безпідставно списані кошти, що є процесуальним обов`язком відповідача, відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України. За встановлених обставин, суд вважає, що доводи про пропуск позовної давності є такими, що ґрунтуються на припущеннях, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що [PERSON] знала про порушення її прав до 2021 або могла довідатись про момент цього порушення, тому позивачем не пропущено строку позовної давності на звернення до суду з позовом. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає. Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Стаття 5 Закону України "Про судовий збір" передбачає пільги щодо\~сплати судового збору. Відповідно до положень ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від\~сплати судового збору\~за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системне тлумачення норм статті 5 Закону України "Про судовий збір" та статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо\~сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права як споживача послуг, суд вважає, що позивач підпадає під дію положень ч. 3\~ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів". За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь держави 1 073,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved