Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, про позбавлення батьківських прав і визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову позивачка вказала, що вона є опікуном над дитиною [PERSON] , [INFO] . Її рідною матір?ю є [PERSON] . У зв"язку з аморальним способ життя відповідачки рішенням суду дитину у неї було відібрано та стягнуто аліменти на утримання [PERSON] . Доньці відповідачки було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Як зазначила позивачка, 26.07.2022 року вона стала опікуном дівчинки. Мати [PERSON] дитиною не цікавиться, вихованням не займається, не працевлаштована, на обліку в центрі зайнятості не перебуває. Враховуючи вище вказане, зважаючи на ухилення матері від виконання батьківських обов"язків, позивачка звернулася до суду з вище вказаним позовом. Ухвалою суду провадження у справі було відкрито у порядку загального позовного провадження, сторонам надано час для подання заяв по суті та підготовки органом опіки і піклування висновку щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] 29.05.2023 року на адресу суду надійшов висновок Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області як органу опіки та піклування. Позивачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій наполягала на задоволенні позову в повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідачка в судове засідання не з`явилися, про причини не явки не повідомила, відзиву не надала. Представниця органу опіки та піклування Виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову не заперечувала. Представниця Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області у судове засідання з"явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову не заперечувала. Згідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Виходячи з викладеного, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши докази, надані сторонами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що рідною матір?ю [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] [INFO] , про що свідчить копія Свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с7). У зв?язку з аморальним способом життя відповідачки Лозівський міськрайонний суд Харківської області 07.02.2022 року ухвалив рішення про відібрання [PERSON] , [INFO] , у її матері - [PERSON] без позбавлення батьківських прав та передачі дитини [PERSON] , [INFO] , Виконавчому комітету Лозівської міської ради Харківської області для подальшого її влаштування, також з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Дані факти підтверджуються рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07.02.2022 (справа № 629/4410/21). Про вище вказане свідчить викладене в копії рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №216(а.с.11). Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області було прийняте Рішення від 11.03.2022 року №216 «Про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] »(а.с.11). [PERSON] , [INFO] , є опікуном над дитиною [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 26 липня 2022 року № 475 «Про встановлення опіки над [PERSON] , [INFO] , та призначення опікуна над нею»(а.с.10). У довідці Комунального закладу «Орільський ліцей» від 14.03.2023 року № 01 - 20/46 щодо участі опікуна у шкільному житті дитини [PERSON] (а.с.12), зазначено, що [PERSON] навчається в сьомому класі комунального закладу «Орільський ліцей». Дитина завжди охайна, доглянута, має навчальні досягнення достатнього та високого рівня. [PERSON] проживає в сім?ї опікуна [PERSON] . Станом на сьогодні до складу сім?ї входять: чоловік [PERSON] ( [INFO] ) та посвідчена донька [PERSON] що свідчить довідка про склад сім"ї(а.с.13). З висновку органу опіки і піклування встановлено, що [PERSON] тривалий час не цікавиться життям та здоров?ям доньки [PERSON] , матеріально її не утримує. [PERSON] не працює. [PERSON] відвідує комунальний заклад «Орільський ліцей» Лозівської міської ради Харківської області. Відповідно до характеристики навчального закладу від 14.03.2023 №01-20/46, [PERSON] проживає з опікуном [PERSON] . Опікун підтримує тісний контакт з класним керівником та адміністрацією закладу. Мати дівчинки не займається вихованням доньки, не підтримує зв?язок з класним керівником, батьківські збори не відвідує, не цікавиться життям та розвитком дитини. Відповідно до інформації сімейного лікаря комунального некомерційного підприємства «Лозівського центру первинної медико-санітарної допомоги» Лозівської міської ради Харківської області Криченкової Н.Й. від 26.04.2023, [PERSON] , [INFO] , знаходиться на диспансерному обліку та проходила курс лікування в денному стаціонарі. Медичні працівники, з моменту реєстрації дівчинки у лікаря Криченкової Н.Й. з матір?ю дитини, [PERSON] , не спілкувалися. [PERSON] жодного разу не з?явилася, не зателефонувала щоб з?ясувати стан здоров?я своєї дитини. До лікувального закладу Ліду супроводжує опікун [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, у висновку виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, вказав, що вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Статтею 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При дослідженні матеріалів, що були надані позивачкою, беручи до уваги викладене органом опіки та піклування у висновку, судом встановлено факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов"язків, таких як виховання та утримання доньки. Згідно з ч.ч.5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вищезазначене узгоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові по справі №631/2406/15-ц від 13 березня 2019 р. Враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, беручи до уваги відсутність відзиву, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно дитини, з тих підстав, що вона свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, не спілкується з дитиною, не піклується про стан її здоров`я. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.07.2016 № 760/18209/15-ц та від 14.09.2016 № 216/2914/14-ц). Суд звертає увагу відповідачки на те, що згідно п.1 ч.1 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо його виховання. Крім того, відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України). У позові [PERSON] також просила визначити місце проживання дитини [PERSON] з нею. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19). У постанові від 13.07.2022 року у справі №916/3307/16 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляд справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Так, судом було встановлено, що рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №475 визначено місце проживання підопічної [PERSON] разом з опікуном [PERSON] . Оскільки органом опіки та піклування вже було вирішено питання місця проживання дитини, вказане рішення ніким не оспорюється, порушеного права позивачки не встановлено, суд вважає за необхідне відмовити в частині вимог, а саме у визначенні місця проживання дитини. Враховуючи те, що позивачці було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, беручи до уваги, що позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з позивачки на користь держави судовий збір у розмірі 1073, 60 грн за вимогу про визначення місця проживання дитини, та з відповідачки на користь держави судовий збір у розмірі 1073, 60 грн.

Outcome: approved