Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю разом зі спадкодавцем- матір`ю [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] та просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на частину квартири [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті її матері відкрилась спадщина на частину належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] . Заявник є єдиним спадкоємцем за законом першої черги. В установлений законом строк він не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки вважав, що є таким, що прийняв спадщину, тому як проживав із спадкодавцем на час її смерті, проте у вчиненні нотаріальної дії відмовлено . Стверджує, що мати [PERSON] , 1936 р. народження, була зареєстрована по [ADDRESS] та переїхала до сина [PERSON] , коли їй було важко самостійно себе обслуговувати та забезпечувати, проживати одній у приватному будинку . Представник відповідача Харківської міської ради проти позову заперечував, посилаючись на те, що позов про визнання права власності пред`явлено передчасно, тому як відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину обумовлена пропуском строку подання заяви про прийняття спадщини, права [PERSON] не були порушені. Факт спільного проживання зі спадкодавцем не має документального підтвердження. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 20.01.2023, за клопотанням позивача, витребувана з Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори копія спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] ( а.с. 51-52). Суд, вислухавши вступне слово і пояснення сторін, допитавши свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного. Матеріалами справи підтверджується, що кв. [ADDRESS] приватизована [PERSON] і [PERSON] . Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право спільної сумісної власності на житло 25.04.1997 за реєстровим № 6-97-92929-С-1 ( а.с. 16,77-78). Згідно даних копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 15.11.1964, [PERSON] є сином [PERSON] і [PERSON] ( а.с. 13). [INFO] мати позивача померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 26.11.2019 (а.с. 14). За даними\~Реєстру територіальної\~громади м.\~Харкова [PERSON] \~була зареєстрована\~ в\~буд.\~ [ADDRESS] ,\~ \~частина якого\~належить на\~праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 04.06.1999 Дванадцятою Харківської державною нотаріальною конторою р № 2-997 ( а.с.23-24, 68). Позивач [PERSON] постійно проживає і зареєстрований в кв. [ADDRESS] ( а.с. 40). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частину зазначеної квартири, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.04.1997. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця ( ч. 1 ст. 1221 ЦК України). За життя\~ [PERSON] \~заповіт не\~складала,\~а тому відповідно до статті 1233 ЦК України право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України ( а.с.67) . Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 02.07.2021 державний нотаріус Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєва С.Є. постановою № 2265/02-31 відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки [PERSON] спадщину не прийняв, заяву про прийняття спадщини протягом встановленого строку до нотаріальної контори не подав та за однією адресою зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав і не був зареєстрований ( а.с. 15). Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В судовому засіданні факт проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] підтвердили допитані свідки [PERSON] , [PERSON] - сусідка по квартирі, [PERSON] -дочка позивача, які пояснили, що [PERSON] з сином і його сім`єю була зареєстрована в квартирі, а потім прописалась у приватний сектор , в будинок сина, що було пов`язано зі зменшенням оплати за комунальні послуги. Цей будинок використовувався виключно у літній період, як дача, проте останнім часом [PERSON] за станом здоров`я і похилим віком туди не навідувалась, постійно знаходилась в квартирі та не виходила на вулицю. За положеннями п. 3.21. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. Верховний Суд у постанові № 484/747/17 від 10.01.2019 року зазначив, що місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкодавця за місцем проживання позивача не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Оскільки позивачем доведені позовні вимоги стосовно факту постійного проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а також підтверджені належними та допустимими доказами, що не спростовані відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Суд вважає помилковими доводи відповідача щодо передчасність подання позову про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час прийняття спадщини, оскільки такі обставини входять до предмета доказування під час вирішення цього спору про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування. Разом з тим, пред`явлення окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час прийняття спадщини не є доцільним та не є ефективним способом захисту прав у спірних правовідносинах, коли між сторонами вже виник спір про право цивільне, яке не визнається відповідачем. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). У пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування`роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В матеріалах справи є відмова нотаріуса у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім позивача з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] до нотаріальної контори ніхто не звертався ( а.с. 65-66). На підставі викладеного і

Outcome: approved