Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що після розірвання шлюбу (27.10.2017) відповідач припинив спілкуватися із сином, піклуватися про нього, не бере участі у його вихованні та розвитку. На даний час, позивачка є одруженою, проживає з чоловіком сином та донькою, батьками чоловіка у будинку, де створенні усі належні житлово-побутові умови для проживання дитини. На підставі рішення суду з відповідача стягуються аліменти у розмірі 1 000,00 грн. щомісяця, однак відповідач їх не сплачує, вказує, що оскільки збільшився прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, зросли витрати на дитину, то просить збільшити розмір стягуваних аліментів до 2 000,00 грн. Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 2 грудня 2022 року вказану справу передано за підсудністю до Луцького міськрайонного суду Волинської області. Ухвалою суду від 10 січня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. 24 квітня 2023 року на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Гусятинської селищної ради «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] ». Ухвалою суду від 10 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час, дату та місце розгляду справи, відзиву не подав, клопотань від відповідача не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.02.2014, який був розірваний на підставі рішення Підволочинського районного суду Тернопільської області від 27.10.2017 у справі №604/789/17 (а.с. 10). Від шлюбу у сторін є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Рішенням Підволочинського районного суду Тернопільської області від 28.11.2017 у справі №604/897/17 постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1 000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с. 14-15). У зв`язку з укладенням шлюбу прізвище змінено на « [PERSON] » (а.с. 117). Позивач стверджує, що відповідач після розірвання шлюбу не спілкується з дитиною, не бере участі у вихованні та матеріальному утриманні дитини. Вказає, що усім необхідним дитину забезпечує вона та її чоловік, його батьки. Ними створені усі умови для нормального розвитку, навчання та проживання дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с .70). Так, у довідці загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів села Постолівка від 20.07.2022 вбачається, що батько [PERSON] контакту зі школою не підтримує, з вчителями не спілкується, дитину приводять і забирають мама, вітчим [PERSON] , бабуся (а.с. 13). Дані факти підтверджуються і висновком Органу опіки та піклування Гусятинської селищної ради від 04.04.2023 «Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] ». Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставин у справі, суд зазначає таке. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У частинах першій, другій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливим. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України). Статтею 150 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому у частині четвертій статті 164 СК України визначено, що під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3 роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач протягом тривалого часу свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками: не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, про його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з сином, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для належного проживання та виховання. Зазначені фактори в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання сина та самоусунення від виконання батьківських обов`язків. Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено наявності у відповідача реальних і об`єктивних перешкод для спілкування з дитиною при його бажанні. Він не вживав заходів для забезпечення своєї участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, до органу опіки та піклування чи до суду з вимогами про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку такого спілкування не звертався. Протилежного під час розгляду справи судом не здобуто. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді спорів щодо поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, орган опіки та піклування надав суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , і хоча він не має для суду заздалегідь встановленої сили, проте цей висновок узгоджується з поясненнями як матері дитини, та з іншими доказами, наявними у матеріалах справи. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позбавлення [PERSON] батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, спрямоване на забезпечення життя малолітньої дитини сторін у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. При цьому слід зауважити, що відповідач вправі звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав відповідно до ст. 169 СК України. Крім того, позивачка просить збільшити розмір аліментів, мотивуючи тим, що на даний час змінився мінімальний розмір аліментів на дитину, зросли матеріальні витрати на дитину у зв`язку з її утриманням. Вирішуючи питання про зміну розміру та способу стягнення аліментів, які зобов`язаний сплачувати відповідач на користь позивача, суд виходить з таких мотивів та положень закону. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що від шлюбу у сторін є малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , з відповідача стягуються аліменти в сумі 1 000,00 грн. щомісячно, однак на даний час змінився мінімальний розмір аліментів на дитину, а відтак, позивачка змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Крім того, слід зазначити, що розмір стягнутих за рішенням суду аліментів не є незмінним та у випадку виникнення відповідних підстав може змінюватись. Прийняття Закону «Про внесення змін щодо мінімального розміру аліментів» спрямоване на посилення захисту права дитини на належне утримання, а тому є підставою для зміни розміру стягнутих з відповідача аліментів, проти чого відповідач не заперечив. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Як встановлено з матеріалів справи, як на підставу для зміни розміру та способу стягуваних аліментів, позивачка вказує, що з часу присудження аліментів істотно зріс прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Відповідач є працездатною особою, не надав належних та допустимих доказів щодо заборони працювати у зв`язку із захворюванням, на його утримані немає інших неповнолітніх чи малолітній дітей, непрацездатних батьків. На підставі вищенаведеного, з врахуванням визнання позову відповідачем, суд вважає, що позов підлягає задоволенню та слід стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000, 00 грн. щомісячно, з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає, що сума стягуваних аліментів відповідає інтересам та потребам дітей. Розмір стягуваних аліментів не є надмірним, а є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім того, згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Також, з відповідача підлягає стягненню на користь держави 992,40 грн. судового збору, оскільки позивачка при зверненні до суду була звільнена від сплати такого на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за позовну вимогу про збільшення розміру аліментів, а в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 992,40 грн. за вимогу про позбавлення батьківських прав. При цьому, суд зауважує, що відповідачем не надано належних доказів в підтвердження свого майнового стану. Крім того, відповідач не є особою, яка є звільненою від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial