Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

У грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договорами позики в розмірі 561 635 грн. Позов обґрунтований тим, що 28.02.2018 р. [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (Договір 1), згідно умов якого позивач надав відповідачу суму грошей в розмірі 55 000 грн. На підтвердження укладання договору [PERSON] склала розписку від 28.02.2018 р., згідно до якої остання зобовязалась повернути позичальнику 55 000 грн. в строк до 31.03.2018 р. Також в розписці зазначене, що у разі неповернення вказаної суми в строки, [PERSON] зобов`язується повернути кошти в подвійному розмірі. 03.09.2018 р. [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (Договір 2), згідно до умов якого позивач надав відповідачу суму грошей в розмірі 430 000 грн. На підтвердження укладання договору [PERSON] склала розписку від 03.09.2018 р., згідно до якої остання зобовязалась повернути позичальнику 430 000 грн. в строк до 10.03.2018 р. розписку було складено в присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] . Однак, відповідач умови жодного з договорів не виконала та гроші позикодавцю не повернула. Неодноразові вимоги [PERSON] щодо повернення боргу, до позитивного результату не призвели. Таким чином, відповідач порушила взяті на себе зобов`язання, що призвело до збитків позивача та виникнення заборгованості [PERSON] , яка станом на 1 грудня 2018 р. склала 561 635 гр. Враховуючи небажання останньої сплатити суму боргу, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Ухвалою суду від 13.12.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (суддя Войтенко Т.В.). Ухвалою суду від 11.02.2019 р. заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову - задоволено; накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер 3221882200:21:024:0355 за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н., с/рада Глібівська, загальною площею 0.1012 га., яка належить на праві власності відповідачу по справі [PERSON] . Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що розписки були написані внаслідок застосування до неї, як співробітника ТОВ «Вілла Верде», тривалого психічного тиску, залякування, погроз застосування насильства до неї та членів її родини, особами (зокрема особою, яка називала себе « [PERSON] »), які вимагали передати їм кошти для врегулювання непідтверджених документально грошових претензій Роботодавця на загальну суму 1,0 млн. грн. («недостача товару», заборгованість перед клієнтами). Позивач як колишній співробітник Роботодавця виступив посередником врегулювання конфлікту. Позивач не передав Відповідачу грошові кошти ні 28.02.2018 року ні 03 вересня 2018 року, а лише запевняв, що передасть їх третім особам для врегулювання претензій Роботодавця, а згодом, що нібито врегулював претензії. За таких умов, надані суду копії розписок не свідчать про укладення договорів позики, які є реальними договорами і їх дійсність пов`язується із фактичною передачею грошових коштів. Окрім цього, позивач просить стягнути з відповідача суму, що відповідає розміру позики (55 000 грн.) за розпискою від 28.02.2018 року за неповернення позики протягом 31 днів (до 31 березня 2018 року), що фактично відповідає платі за користування у розмірі 1 140,62 % річних (3,125% в день). Вказана умова є очевидно не справедливою та не відповідає принципам добросовісності та розумності. Представником позивача - адвокатом Булах М.А. було подана до суду відповідь на відзив, в якому сторона позивача посилається на те, що під час передання відповідачеві грошових коштів та написання розписки від 03 вересня 2018р., були присутні два свідки [PERSON] та [PERSON] , чиї підписи присутні у розписці, про що позивачем раніше зазначено в позовній заяві. Крім того, обидві розписки містять власноручний запис відповідача щодо того, що вони складені без примусу. Відповідач у своєму відзиві зазначає, що судом має бути зменшений розмір неустойки, як такий що є несправедливим та значно перевищує розмір збитків. Таким чином, відповідач погоджується із необхідністю сплати штрафу, однак оскаржує його розмір. При цьому відповідачем не зазначено розміру збитків, що поніс позивач, не наведено відповідних розрахунків та прирівняно штраф до плати за користування грошима в розмірі 1140,62% річних. Так, в розписці, складеної 28.02.2018р. не передбачено плати за користування грошима (процентів), однак передбачено та затверджено сторонами розмір неустойки у разі порушення строків повернення позики. Плата за користування грошима передбачає сплату процентів в будь-якому випадку, не залежно від порушення строків виконання зобов`язання, а штраф напряму залежить від такого порушення. А отже, у разі своєчасного повернення суми позики, у відповідача б не виникло обов`язку сплати вказаної неустойки. Отже вимога щодо зменшення розміру штрафу є неаргументованою та такою, що не підлягає задоволенню. Ухвалою від 24.06.2019 р. задоволено клопотання відповідача про призначення судової експертизи, по справі призначено судову комплексну почеркознавчу та психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при МВС України та витрати по оплаті експертизи покладено на відповідача. Одночасно зупинено провадження у справі на період проведення експертизи. У лютому 2020 р. на адресу суду надійшло клопотання експертів Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при МВС України про неможливість проведення судової експертизи, оскільки оплата за проведення судової почеркознавчої експертизи не надходила від [PERSON] . На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 04.02.2020 р. матеріали вищевказаної справи передані для розгляду судді Ларіоновій Н.М. Ухвалою суду від 14.02.2020 р. поновлено провадження у справі. Розгляд справи проведений в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 21.07.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Відповідач та її представник в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи була повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, в своєму відзиві сторона відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договори позики, а саме: договір позики від 28.02.2018 року, за умовами якого остання отримала у позику грошові кошти у розмірі 55 000,00 грн., зі строком повернення до 31.03.2018 року, та договір позики від 03.09.2018 року, за умовами якого остання отримала у позику грошові кошти у розмірі 430 000,00 грн., зі строком повернення до 10.09.2018 року. На підтвердження позики позивачем надані суду оригінали договору позики від 28.02.2018 р. з оригіналом розписки, та оригінал договору позики від 03.09.2018 р. з оригіналом розписки, які складені та підписані відповідачем власноручно, в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , оригінали розписок містяться в матеріалах справи. У суду відсутні підстави ставити під сумнів оригінали вищевказаних боргових документів. На підтвердження погашення боргу відповідачем не надано доказів. Звертаючись до суду з вищевказаним позовом, [PERSON] , крім переданих відповідачу 55 000,00 грн. та 430 000,00 грн. основного боргу за договорами позики від 28.02.2018 р. та 03.09.2018 р., просив стягнути на свою користь 3% річних та інфляційних нарахувань згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. У судовому засіданні встановлено, що відповідач у встановлений договорами позики строк не повернула грошові кошти. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом встановлено, що укладені між позивачем та відповідачем письмові договори позики є не лише фактом укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а тому між сторонами виникли боргові зобов`язання. При цьому наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Згідно із ч.1, 2 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Наданий позивачем розрахунок сум інфляції та 3% річних відповідає вимогам закону, а саме: сума основного боргу за договором позики від 28.02.2018 р. становить 55 000,0 грн., сума 3% річних за період 01.04.2018 р. - 01.12.2018 р. - в розмірі 1 103,0 грн., сума індексу інфляції за період 01.04.2018 р. - 01.12.2018 р. - в розмірі 2 051,57 грн.; суму основного боргу за договором позики від 03.09.2018 р. становить в розмірі - 430 000,0 грн., сума 3% річних за період 11.09.2018 р. - 01.12.2018 р. - в розмірі 2 863,0 грн., сума індексу інфляції за період 11.09.2018 р. - 01.12.2018 р. - в розмірі 15 618,89 грн. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] була достеменно обізнана про здійснення оплати за проведення судово-почеркознавчої експертизи, однак оплата до експертної установи не надходила. А відтак, враховуючи, що відповідач, за клопотанням якої призначалась судово-почеркознавча експертиза, не сплатила її, отже дана експертиза не була проведена з вини саме сторони, яка клопотала про її проведення, тим самим докази про погашення боргу відповідачем суду не надано. За таких умов з відповідача підлягає стягненню на користь позивача загальна сума боргу за договорами позики у розмірі 506 636,46 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 5 617,00 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст.11, 526, 527, 530, 625, 1046, 1047, 1048, ЦК України,

Outcome: approved