Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ДФ НАФТОГАЗОВИДОБУВНА КОМПАНІЯ» про стягнення заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 1540035,09 грн., в якій просив допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 23.04.2012 працював на посаді директора Філії Теплоелектроцентраль ТОВ «ДВ НАФТОГАЗОВИДОБУВНА КОМПАНІЯ». Наказом від 18.01.2023 позивача було звільнено за власним бажанням на підставі заяви від 04.01.2023 згідно ст. 38 КЗпП України. При цьому при звільненні з роботи розрахунку з позивачем проведено не було. Згідно з довідкою Філії Теплоелектроцентраль ТОВ «ДВ НАВТОГАЗОВИДОБУВНА КОМПАНІЯ» від 18.01.2023 заборгованість заробітної плати позивачу за 2022 рік складає 1225488,20 грн., а відповідно до довідки від 18.01.2023 № 05-01/3 заборгованість заробітної плати позивачу за 2023 рік складає 314546,89 грн. У відповідності до розрахункового листа за січень 2023 рік вказана сума заборгованості складається з заробітної плати за 13 днів роботи в січні 2023 року та компенсації за невикористану щорічну відпустку. Тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та просив допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Позивач у судове засідання не з`явився, до початку проведення судового засідання представник позивача Тарутя З. надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі та участі позивача, в якій проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та шляхом направленні повідомлення на електронну пошту. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що [PERSON] прийнятий на посаду директора Філії «Теплоелектроцентраль ТОВ «ДВ НАФТОГАЗОВИТДОБУВНА КОМПАНІЯ» 23.04.2012 і від 18.01.2023 звільнений з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі заяви [PERSON] від 04.01.2023, на підтвердження чого надана копія трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] (а.с. 18-23) та копія наказу № 2 від 18.01.2023 «Про припинення трудового договору» (а.с. 14). Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 Закону України "Про оплату праці". Згідно довідки Філії «Теплоелектроцентраль ТОВ «ДВ НАФТОГАЗОВИДОБУВНА КОМПАНІЯ» № 05-01/4 від 18.01.2023 заборгованість заробітної плати [PERSON] за 2022 рік складає 1225488,20 грн. (а.с. 97). Згідно довідки Філії Теплоелектроцентраль ТОВ «ДВ НАВТОГАЗОВИДОБУВНА КОМПАНІЯ» № 05-01/3 від 18.01.2023 заборгованість заробітної плати [PERSON] за 2023 рік складає 314546,89 грн. (а.с. 98). У відповідності до розрахункового листа за січень 2023 року, вказана сума заборгованості складається з заробітної плати за 13 днів роботи в січні 2023 року та компенсації за невикористану щорічну відпустку (а.с. 17). Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі ст. 161 ЦПК України, особа має право звернутися до суду з вимогами про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку в порядку наказного або спрощеного позовного провадження. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Позивачем надано належні та допустимі докази, які не спростовані відповідачем, про те, що ТОВ «ДВ НАФТОГАЗОВИДОБУВНА КОМПАНІЯ» має перед [PERSON] заборгованість у виплаті нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, у розмірі 1540035,09 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями частин 1 та 2 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір», який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 3 зазначеного вище Закону, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1073,60 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (13420,00 грн.) (частина 1 абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином розмір судового збору становить 13420,00 грн., оскільки 1 відсоток ціни позову становить 15400,35 грн. (1540035,09 грн. * 1% = 15400,35 грн.) Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому у порядку ст. 141 ЦПК України, суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved