Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у грудні 2021 року звернулася до Фрунзенського районного суду м.Харкова з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту, в якому просять стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті її чоловіка - [PERSON] , внаслідок терористичного акту, у розмірі 5 000 000 гривень; стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті його сина - [PERSON] , внаслідок терористичного акту, у розмірі 5 000 000 гривень; стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті її сина - [PERSON] , внаслідок терористичного акту, у розмірі 5 000 000 гривень. В обґрунтування вимог позивачі зазначили, що [INFO] на перехресті виїзду з гаражного кооперативу «За рулем» та проспекту Петра Григоренка (кол. проспект Маршала Жукова) в м .Харків стався терористичний акт - вибух радіокерованого по телефону вибухового пристрою на основі протипіхотної осколкової міни направленого ураження МОН-100. Терористичний акт був спрямований проти мирної ходи на честь річниці «Революції Гідності». В результаті терористичного акту загинуло 4 особи, в тому числі: [PERSON] - чоловік [PERSON] , [PERSON] - син [PERSON] , [PERSON] - син [PERSON] . За даними обставинами було розпочато кримінальне првоадждення, внесене до ЄРДР за №42015220000000115. За резульататми даного кримінального провадждення обвинувальний акт було передано до суду та вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.12.2019 року у справі №645/3612/15-к було визано винними: [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27, ч.3 ст.258 КК України; [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.258 КК України; [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27, ч.3 ст.258 КК України. Обвинувачених було засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яке їх особистою власністю. У судовому засіданні у цій же справі прокурор заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченим з тримання під вратою на особисте зобов`язання. В обґрунтування прокурор вказав, що в рамках Нормандського саміту 09.12.2019 року у Парижі між Україною та Російською Федерацією досягнуто домовленість про обмін утримуваними особами за принципом «всіх на всіх» до 31 грудня. З цією метою сторони домовились про взаємне звільнення до закінчення цього року осіб, які підозрюються (обвинувачуються) у вчиненні злочинів або засуджені, і кримінальні провадження стосовно яких перебувають у провадженні органів досудового розслідування та судах. Російською стороною, серед інших, до списку обмінюваних осіб принципово заявлені [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що ще раз підтверджує факт дій обвинувачених на розхитування ситуації в Україні. Зрив Нормандських домовленостей щодо обміну призведе до подальшого незаконного утримання державою-агресором полонених українських військовослужбовців та заручників, які утримуються на наших тимчасово окупованих територіях Донецької і Луганської областей. Завдяки обміну за принципом «всіх на всіх» Україна зможе нарешті забрати з незаконного утримання під вартою тих громадянУкраїни, яких не змогли забрати протягом останніх років, тих українців, які протягом 4 років після [PERSON] , [PERSON] перебували в полоні і які протягом 4 років не мали можливостей навіть поспілкуватися зі своїми сім`ями. З метою реалізації Мирного плану Президента України, з урахуванням доведеності обгрунтваного обвинувачення та фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, їх тяжкості та характеристики обвинувачених, сторона обвинувачення прийшла до висновку, що стосовно них має бути змінений запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання. Суд, врахувавши наведені прокурором «виняткові обставини», змінив обвинуваченим запобіжний захід з тримання під вратою на особисте зобов`язання. Після оголошення вироку обвинувачені були передані на територію ОРДЛО в ході Великого обміну «всіх на всіх», який відбувся 29.12.2019 року. 11.02.2020 року Харківський апеляційний суд відкрив провадження у справі за апеляційними скаргами захисників обвинувачених на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова у справі №645/3612/15-к від 28.12.2019 року. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.09.2021 року у справі №645/3612/15-к було оголошено обвинувачених [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розшук, надано дозвіл на затримання обвинувачених. У зв`язку з цим, подальший розгляд апеляційних скарг заблоковано, вирок суду першої інстанції не набрав законної сили. Позивачам у даній справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] спричинено моральну шкоду. Позивачу [PERSON] дружині загиблого [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка виникла через смерть чоловіка. Вони одружилися 08.09.1990 року, разом виховали доньку. Після трагічної загибелі чоловіка позивачка [PERSON] перебуває у стані горя. Вона відчуває постійну невпевненість у завтрашньому дні та постійне хвилювання; почувається самотньою. Страждання [PERSON] посилюються й через те, що вже більше шести років залишаються непокараними винні у скоєнні терористичного акту, внаслідок якого загинув її чоловік. Винні особи не вибачилися та не визнали свою вину у скоєнні кримінального правопорушення. У зв`язку з наведеним, розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу [PERSON] оцінюється останньою у 5 000 000 гривень. Позивачу [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка виникла через смерть неповнолітнього сина [PERSON] . Син народився [INFO] , на момент теракту йому було 15 років. Страждання позивача є довічними та непоправними. До кінця життя він нестиме у собі це горе. Позивач [PERSON] відчуває душевний біль, спустошеність, розуміння того, що внаслідок злочинних дій, теракту, загинув його син, якому було лише 15 років, який мав все життя попереду, який мав купу інтересів, був активним, розумним, лідером. Страждання [PERSON] посилюються й через те, що вже більше шести років залишаються непокараними винні у скоєнні терористичного акту, внаслідок якого загинув його син. Винні особи не вибачилися та не визнали свою вину у скоєнні кримінального правопорушення. У зв`язку з наведеним, розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу [PERSON] оцінюється останнім у 5 000 000 гривень. Позивачу [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка виникла через смерть сина [PERSON] . Після загибелі сина позивачка [PERSON] відчуває сум та розпач. У дорослому віці син був опорою та підтримкою для неї. Після того як у 2011 році помер чоловік позивачки, син залишився проживати з нею, допомагав у домашніх справах, піклувався про неї, слідкувався її здоров`ям. Загибель сина призвела до відчуття спустошеності та розгубленості. Страждання [PERSON] посилюються й через те, що вже більше шести років залишаються непокараними винні у скоєнні терористичного акту, внаслідок якого загинув її син. Винні особи не вибачилися та не визнали свою вину у скоєнні кримінального правопорушення. У зв`язку з наведеним, розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу [PERSON] оцінюється останньою у 5 000 000 гривень. Позивачам спричинено моральну шкоду не лише загибеллю їхніх рідних. Справа за обвинуваченням [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] розглядалася в суді першої інстанції більше 4 років. Судові засідання у справі призначалися кожного тижня. Кожного тижня позивачі були присутні у судових засіданнях, бачили перед собою трьох обвинувачених, умисні дії яких спричинили загибель рідних, які вихвалялися, хизувалися, нудьгували, брехали та затягували судовий розгляд . Увесь цей час потерпілі жили з надією на те, що винні у смерті рідних будуть покарані. Проте, Держава своїми діями допустила фактичне звільнення обвинувачених від покарання. Через це позивачі відчувають спустошеність, недовіру до Держави, не відчувають себе у безпеці у власній країні, у власному місті, оскільки місце перебування обвинувачених невідоме. Позивачі мають відчуття незавершеності, безцільності 4 років напружених судових засідань. Звісно жодне покарання осіб, винних у загибелі рідних, не було б достанім. Проте, реальне виконання призначеного обвинуваченим покарання у вигляді довічного позбавлення волі мало б бути об`єктивною сатисфакцією та логічним, вірним завершенням процесу притягнення до кримінальної відповідальності. Звільнення ж осіб, винних у скоєнні терористичного акту, створює умови дял скоєння нових злочинів. Зважаючи на наведене, Держава зобов`язана відшкодувати позивачам моральну шкоду, спричинену смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. До суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (особи, яка діє від імені Кабінету Міністрів України), в якому просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що визначені законодавством завдання та повноваження Кабміну не передбачають проведення виплат коштів, внаслідок терористичного акту. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній на час виникнення спірних правовідносин Тому, є необґрунтованими вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки відшкодування шкоди на підставі ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» стягненню на підставі цих норм не підлягає. Моральна шкода відшкодовується без вини лише особою, яка її завдала. Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.12.2019 року було визнано винними у вчиненні терористичного акту: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зазначених осіб було засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яка є їх особистою власністю. Отже, моральна шкода на підставі ч.2 ст.1167 ЦК України може бути стягнута лише з цих осіб. Крім того, вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.12.2021 року цивільні позови потерпілих було задоволено у повному обсязі та стягнуто на їх користь моральну шкоду у визначених резолютивною частиною вироку розмірах. Наразі вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.12.2021 року оскаржується у Харківському апеляційному суді, однак відсутні будь-які фактичні дані про відмову цивільних позивачів від заявлених позовів та про те, що такі відмови прийняті судом. Таким чином, вимога щодо відшкодування моральної шкоди Кабінетом Міністрів України є необґрунтованою, недоведеною та такою, що стягується за тими самим обставинами повторно, а отже, є такою, що не підлягає задоволенню (т.1 а.с.159-164). Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 року №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», змінено територіальну підсудність Фрунзенського районного суду м.Харкова на Октябрський районний суд м.Полтави. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Чуванову А.М. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 07.12.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою суду від 26.04.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні 23.05.2023 року позивач [PERSON] позов підтримала, просила вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Ззаначила, що 5 років розглядається справа, обвинувачених оголошено в розшук. Представник позивачів - адвокат Іванова Н.О. в судовому засіданні позов підтримала, просила вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Зазначила, що 24.05.2023 року у Полтавському апеляційному суді відбудеться судове засідання по кримінальній справі №645/3612/15-к, місцеперебування обвинувачених невідоме. Вважає, що КМУ є належним відповідачем по справі. Представник відповідача КМУ - Литовченко Ю.С. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві. Зазначила, що вирок не набрав законної сили, лише з цих осіб може бути стягнуто шкоду. Цивільні позови були задоволені судом у повному обсязі, потерпілі не відмовилися від позову. Представник Державної казначейської служби України до суду повторно не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача. Заслухавши позивача, представника позивачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] був чоловіком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (т.1 а.с.83). [PERSON] , [INFO] , був сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с.72). [PERSON] був сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1 а.с. 74). [INFO] на перехресті виїзду з гаражного кооперативу «За рулем» та проспекту Петра Григоренка (кол. проспект Маршала Жукова) в м.Харкові стався терористичний акт - вибух радіокерованого по телефону вибухового пристрою на основі протипіхотної осколкової міни направленого ураження МОН-100. Терористичний акт був спрямований проти мирної ходи на честь річниці «Революції Гідності». В результаті терористичного акту загинуло 4 особи, в тому числі: [PERSON] - чоловік [PERSON] , [PERSON] - син [PERSON] , [PERSON] - син [PERSON] . Відповідно до висновку експерта №582-Дм/15 від 06.03.2015 року причиною смерті [PERSON] стали осколкові поранення голови і тулубу (т.1 а.с.84-94). Відповідно до висновку експерта №65-Ат/15 від 05.03.2015 року причиною смерті [PERSON] стала важка черепно-мозкова травма (т.1 а.с.95-101). Відповідно до висновку експерта №583-Дм/15 від 06.03.2015 року причиною смерті [PERSON] стали осколкові поранення грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів (т.1 а.с.103-110). За вказаним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015220000000115. Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 28.12.2019 року у справі №645/3612/15-к було визано винними: [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27, ч.3 ст.258 КК України; [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.258 КК України; [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27, ч.3 ст.258 КК України. Обвинувачених було засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яке їх особистою власністю (т.1 а.с.12-63). Згідно матеріалів позову, суд, врахувавши наведені прокурором «виняткові обставини», змінив обвинуваченим запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання. Після оголошення вироку обвинувачені були передані на територію ОРДЛО в ході Великого обміну «всіх на всіх», який відбувся 29.12.2019 року. Також, 11.02.2020 року Харківський апеляційний суд відкрив провадження у справі за апеляційними скаргами захисників обвинувачених на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова у справі №645/3612/15-к від 28.12.2019 року. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25.09.2021 року у справі №645/3612/15-к було оголошено обвинувачених [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розшук, надано дозвіл на затримання обвинувачених. На теперішній час ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13.06.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами захисників обвинувачених в інтересах обвинувачених на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року, здійснюється судовий розгляд. Позивачі наполягають на відшкодуванні їм моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги обставинами та доказами, що викладені та містяться в матеріалах цивільної справи. Відповідач заперечує позовні вимоги за їх безпідставністю. Суд вважає доводи відповідача слушними, виходячи з наступного. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України). Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Положення статті 1177 ЦК України передбачають відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього Кодексу у редакції, чинній до 03 липня 2020 року, шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною (пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18)). Відповідно до частини другої статті 1177 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Проаналізувавши положення статті 1177 ЦК України у редакції, чинній до 09 червня 2013 року, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і №3958/13, поданими потерпілими, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, ЄСПЛ зазначив, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає, і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. ЄСПЛ зазначив, що право на відшкодування державою потерпілим шкоди внаслідок кримінального правопорушення в Україні ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08 і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13). Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, згідно з яким відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом»). З огляду на зміст вказаних приписів Закону України «Про боротьбу з тероризмом» реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судом. Більше того, у законодавстві України відсутня не лише процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України»). За усталеною практикою ЄСПЛ поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100). Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому, як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заява № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50). Отже, передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування державою відповідно до закону шкоди, завданої терористичним актом, не породжує без спеціального закону легітимного очікування на отримання від Держави України відшкодування за моральну шкоду, завдану позивачам внаслідок загибелі їх рідних під час терористичного акта в період проведення антитерористичної операції незалежно від того, на якій території - підконтрольній чи непідконтрольній Україні - мав місце вказаний акт. У законодавстві України немає такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів щодо права вимоги на підставі Закону України «Про боротьбу з тероризмом» до держави про відшкодування нею моральної шкоди, завданої у зв`язку із загибеллю родичів від терористичного акту. Аналогічні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц (провадження № 14-17цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/378/19 (провадження № 12-23гс20), від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20). Ураховуючи наведене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Щодо порушення державою права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції та Конституцією України, суд зазначає наступне. Позивачі заявили у позовній заяві вимоги про стягнення з Держави України на відшкодування моральної шкоди, завданої їм терористичним актом, що призвів до загибелі їх рідних, посилаючись на те, що Держава Україна є відповідальною за порушення права на життя, гарантованого статтею 2 Конвенції. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України). Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини (частини перша та друга статті 27 Конституції України). Право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя (речення перше та фрагмент речення другого частини першої статті 2 Конвенції). Самі по собі факти загибелі людей на підконтрольній державі території, тобто на тій, на якій вона здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції (зокрема у межах її кордонів у періоди проведення антитерористичної операції, Операції об`єднаних сил (далі - ООС)), не означають автоматичне порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції. Тим більше не означає таке автоматичне порушення і загибель людей на території, яку держава у межах її кордонів із незалежних від неї причин не контролює (тобто на тій, на якій вона не здійснює юрисдикцію у сенсі статті 1 Конвенції; див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ щодо прийнятності у справі «Україна проти росії (щодо Криму)» (Ukraine v. russia (re Crimea)) від 16 грудня 2020 року, заяви № 20958/14 і 38334/18, § 303-352). Так само не є підставою для покладення на державу відповідальності за Конвенцією самі по собі факти порушення у межах кордонів України (зокрема і у періоди проведення антитерористичної операції, ООС) громадського порядку, миру, знищення чи пошкодження майна, створення загрози безпеці людей, у тому числі з боку осіб, які не діяли як агенти цієї держави. За статтею 2 Конвенції обов`язки держави полягають у такому: 1) негативний обов`язок - у тому, що державні органи та службові особи держави не можуть позбавляти людину життя за винятком ситуацій, коли таке позбавлення є абсолютно необхідним (випадки, за яких держава може застосувати летальну силу, перелічені у частині другій статті 2 Конвенції). Протиправне заподіяння державою в особі її органів влади та службових осіб смерті людині є порушенням зазначеного обов`язку; 2) позитивний обов`язок має два різновиди: -матеріальний, за яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали життя людини, передбачити юридичну відповідальність за протиправне позбавлення людини життя, а також має вживати обґрунтованих заходів для запобігання неправомірному позбавленню життя, коли відомо чи має бути відомо про реальний і безпосередній ризик для життя конкретної людини або групи людей, зумовлений злочинними діями третіх осіб. Відповідальність за порушення останнього з наведених позитивних матеріальних обов`язків за статтею 2 Конвенції може настати, якщо держава (а) володіла інформацією про те, що за певних обставин життя конкретної людини чи групи людей могло бути поставлене під загрозу (необхідно довести, що влада знала або мала знати про цю загрозу), (б) могла вжити заходів, які би усунули ризик для життя, але не вжила їх. ЄСПЛ тлумачить зазначений конвенційний обов`язок так, щоби не покладати на державні органи непосильний або надмірний тягар. Тому з погляду Конвенції не кожна передбачувана загроза для життя зобов`язує державні органи вживати конкретних заходів, спрямованих на запобігання її втіленню (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (Osman v. the United Kingdom), заява № 87/1997/871/1083, § 115, 116 і від 24 жовтня 2002 року у справі «Мастроматео проти Італії» (Mastromatteo v. Italy), заява № 37703/97, § 68); - процесуальний, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Для того щоби бути ефективним, розслідування має дозволити встановити та покарати осіб, відповідальних за порушення права на життя. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87 і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального, - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду конкретного порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі №635/6172/17 (провадження № 14-167цс20) виклала правовий висновок, у якому зазначила, що на правовідносини стосовно відшкодування шкоди, завданої порушенням права на життя, поширюється положення статті 2 Конвенції. Однак проблема у подібних справах полягає в тому, щоби встановити, чи перебував потерпілий під юрисдикцією Держави України у сенсі статті 1 Конвенції та чи порушила Держава Україна певні свої обов`язки з тих, які випливають із указаної статті. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У кожному випадку звернення з позовом про відшкодування Державою Україною шкоди (майнової, моральної), завданої терористичними актами у періоди проведення антитерористичної операції, ООС, суди мають з`ясувати: (а) підстави позову (обставини, якими обґрунтована позовна вимога); (б) чи мала Держава Україна у сенсі статті 1 Конвенції юрисдикцію щодо гарантування прав і свобод на тій території, на якій, за твердженням позивача, відбулося порушення; (в) якщо мала юрисдикцію, то чи виконала конвенційні обов`язки з такого гарантування на відповідній території (якщо мало місце невиконання або неналежне виконання конкретного обов`язку, то у чому воно полягало, якими були наслідки цього та причинно-наслідковий зв`язок між ними і невиконанням або неналежним виконанням відповідного обов`язку); (г) чи є підтвердження всіх цих фактів (належні, допустимі, достовірні та достатні докази). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку російської федерації, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1, схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала російську федерацію державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії російської федерації проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил російської федерації (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії російської федерації проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). російська федерація своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії російської федерації стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з російською федерацією дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України від 18 січня 2018 року № 2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону). Судом встановлено, що [INFO] в м.Харкові, тобто на підконтрольній території, стався терористичний акт - який був спрямований проти мирної ходи на честь річниці «Революції Гідності», в результаті якого загинули родичі позивачів. Суд погоджується, що втрата позивачами своїх рідних, які загинули за трагічних обставин, є непоправною, та безперечно зумовлює сильні моральні і фізичні страждання для них. Проте, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167цс20), проблема такої справи полягає не лише в тому, чи страждав морально позивач, не лише в тому, як краще у грошовому еквіваленті оцінити ці страждання, навіть не стільки у тому, який нормативний припис необхідно застосувати для присудження відповідного відшкодування. Ключова проблема у цій справі полягає в тому, чи має за заподіяні моральні страждання позивача нести цивільну відповідальність саме Держава Україна. І якщо так, то за порушення нею якого саме обов`язку з гарантування права на життя така відповідальність має настати (пункт 45). З урахуванням вищенаведеного та всіх обставин даного спору, суд вважає, що позивачі не обґрунтовували, що Держава Україна могла вжити, але не вжила заходів, які б усунули ризик загибелі рідних позивачів, що держава знала про можливість терористичного акту ( в період збройної агресії російської федерації) і могла вжити, але не вжила заходів із попередження такого та усунення ризику для життя родичів позивачів. Загибель [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та виконання Державою Україною позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування їх права на життя не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку. У спірних правовідносинах відсутні правові підстави для відповідальності Держави України за неналежне виконання позитивного матеріального обов`язку щодо гарантування права на життя. Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 вересня 2022 року у справі № 225/1221/20 (провадження № 61-11007св21); від 23 листопада 2022 року у справі № 644/7155/18 (провадження № 61-3041св20); від 23 листопада 2022 року у справі № 242/981/18 (провадження № 61-23065св19); від 18 січня 2023 року у справі № 644/8115/18 (провадження № 61-15831св20); від 08 лютого 2023 року у справі № 423/847/20 (провадження № 61-12412св22); від 21 квітня 2023 року у справі № 423/405/18 (провадження № 61-2285св23), від 31 травня 2023 року (справа № 237/1314/21; провадження № 61-2443 св 23) та інших. За таких обставин позивачі не обґрунтували вимоги про відшкодування державою моральної шкоди, не зазначили факти (обставини), за яких можна було б стверджувати про порушення державою конкретних обов`язків (негативного, позитивного матеріального, позитивного процесуального) з гарантування права на життя їх рідних. Позивачі посилалися на те, що Держава своїми діями допустила фактичне звільнення обвинувачених від покарання. Наявність або відсутність результату розслідування не є вирішальною для оцінки належності виконання такого обов`язку. Обов`язковим для держави є вжиття заходів, спрямованих на встановлення та покарання винних (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 лютого 1998 року у справі «Кая проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), заява № 22729/93, § 86-87, і від 08 листопада 2005 року у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, § 176). Позивачі не скаржились на необ`єктивність і неефективність розслідування за фактом загибелі своїх рідних, не оскаржували вирок суду, тобто не стверджували, що держава неналежно виконала її позитивний процесуальний обов`язок з гарантування права на життя (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (пункти 65-69)). Позовна заява не містить переліку дій, які повинна вчинити держава Україна для забезпечення ефективного розслідування загибелі родичів позивачів на контрольованій нею території, проте не вчинила. Тоді як, із справи убачається, що за вказаним фактом правоохоронними органами здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження №42015220000000115. Крім того, в справі винесено вирокФрунзенським районним судом м.Харкова від 28.12.2019 року у справі №645/3612/15-к, яким було визано винними: [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27, ч.3 ст.258 КК України; [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.258 КК України; [PERSON] - у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.5 ст.27, ч.3 ст.258 КК України. Обвинувачених було засуджено до довічного позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яке їх особистою власністю. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 13.06.2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами захисників обвинувачених в інтересах обвинувачених на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року, здійснюється судовий розгляд. Отже, саме по собі посилання на порушення гарантій права на життя за статтею 2 Конвенції, у межах контрольованої території Україною, без встановлення невиконання чи неналежного виконання державою у конкретній ситуації процесуального обов`язку, не може бути підставою притягнення її до відповідальності на підставі Конвенції та протоколів до неї. Таким чином, відсутні підстави для висновку про невиконання державою Україна позитивного процесуального обов`язку, за яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування фактів посягання на людське життя незалежним органом. Стосовно посилання позовної заяви на висновки ЄСПЛ, сформульовані у рішенні у справі «Айдер та інші проти Туреччини», суд звертає увагу на істотну відмінність обставин тієї справи та даної справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, спричиненої смертю фізичної особи внаслідок терористичного акту. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed