Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

У листопаді 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) треті особи: Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , яка складається із житлової площі 38,10 кв.м. та загальної площі 71,50 кв.м. та визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , яка складається із житлової площі 38,10 кв.м. та загальної площі 71,50 кв.м. Свої вимоги обґрунтували наступним. Позивачці, в 50-х роках ХХ століття, як працівнику санаторію імені «Першого травня» було надано письмовий дозвіл для користування та проживання разом за своєю сім`єю в гуртожитку квартиру [ADDRESS] , що на час звернення з позовною заявою до суду відноситься до території Оболонського району міста Києва. Отже, починаючи з того часу, позивачка [PERSON] почала постійно, відкрито та безперервно користуватися та проживати у вказаній квартири із своєю сім`єю, маючи розрахунковий рахунок по сплаті комунальних послуг. Житловий будинок 1903 року забудови, одноповерховий, дерев`яний, з комунальними зручностями, опалення від місцевої котельні. Вищезазначена квартира складається із двох жилих кімнат, підсобного приміщення, жилою площею 38,10 кв. м. та загальною площею 71,50 кв.м. Крім позивачки, у спірному будинку з народження постійно проживає її син [PERSON] . Чоловік та другий син померли. 21.03.1980 року позивачка [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а з 19.06.1984 року у вказаному житловому приміщенні був зареєстрований її син позивач [PERSON] 22.04.2003 року згідно Рішення за №11/18 сесії Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади Оболонського району м. Києва об`єктів нерухомості та надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади Оболонського району об`єктів нерухомості, що знаходились у виданні колишньої селищної ради селища міського типу Пуща-Водиця» Зазначає, що 31.01.2015 року згідно Розпорядження за №41 Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації «Про деякі питання комунального майна територіальної громади міста Києва, що віднесене до сфери управління Оболонської РДА та закріплення на праві господарського відання без права розпорядження за комунальним за підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» майно, що передане до сфери управління Оболонської РДА. 25 квітня 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] були прийняти на квартирний облік за місцем проживання порядок забезпечення житлом: загальна черга, облікова справа №33990. 03 жовтня 2019 року позивачка [PERSON] звернулася із заявою до голови Оболонської РДА вхідний номер 104/0п/ф-857/2 про прийняття рішення щодо видачі житлового ордера серії Б на двох осіб на квартиру [ADDRESS] , листом Оболонської РДА в м. Києві [PERSON] було відмовлено. В зв`язку з тим, що позивачі проживають протягом 50 років постійно та безперервно, відкрито користуються квартирою [ADDRESS] просять визнати за ними право власності на цю квартиру за набувальною давністю в рівних частках. У письмових поясненнях представник третьої особи Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації Я. Бондаренко просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який у встановленому законом порядку виданий для проживання на період роботи. У разі припинення трудових відносин з підприємством, установою або організацією робітники підлягають виселенню з жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, спірна квартира знаходиться у сфері управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплена за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» на праві господарського відання. Умова щодо добросовісного володіння позивачами цією квартирою не доведена у зв`язку з тим, що [PERSON] є власником особового рахунку вказаного жилого приміщення та зареєстрована з 21.03.1980 року, а [PERSON] - з 19.06.1984 року, тобто, позивачі є користувачами спірної квартири по [ADDRESS] , що свідчить про відсутність підстав для визнання за ними права власності на зазначене житлове приміщення за набувальною давністю. Зазначає, що ні з комунальної власності територіальної громади м. Києва, ні зі сфери управління Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації та господарського відання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» спірна квартира не вибувала, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, право на чуже майно має похідний та обмежений характер. В зв`язку з вищевикладеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» адвокат Коваленко О.О. у поданих суду поясненнях просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав. У розпорядженні голови Подільської районної державної адміністрації від 24.06.99 №585 зазначено, що до Подільської районної державної адміністрації звернулося керівництво санаторію ім. 1-го Травня про зміну статусу гуртожитків на статус житлових будинків, в тому числі, і за адресою: [ADDRESS] . Київським міським бюро технічної інвентаризації, а також міжвідомчою комісією Подільської районної державної адміністрації проведено обстеження, в тому числі, і зазначеного будинку, при якому встановлено, що вказаний будинок с житловим з ізольованими квартирами посімейного заселення. Відповідно до Акту обстеження стану житлових будинків /приміщень з метою встановлення їх відповідності санітарно-технічним вимогам і визнання житлового будинку (приміщення/ придатним для проживання, затвердженого Розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації від 24.06.99 № 585, в будинку за адресою: [ADDRESS] , три окремі квартири посімейного заселення. Згідно з розпорядженням Київського міського голови від 19.02.2016 № 125/1 «Про перейменування бульвару, вулиць, площі та провулків у [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2019 № 278, [PERSON] , 1941 року народження, та її син [PERSON] , 1963 року народження були прийняті на квартирний облік за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Порядок забезпечення житлом: за загальною чергою. Відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що всупереч вищезазначеному, позивачі в позовних вимогах просять визнати право власності за набувальною давністю за адресою: [ADDRESS] , не обґрунтовуючи належними доказами своє відношення до вказаної адреси. Зокрема, в листі від 30.10.2019 № 104/104/ОП/Ф-857/2-4197 Оболонська РДА в м. Києві пояснила, що для можливості надання ордера серії Б необхідно надати наступні документи: правоустановчий документ, на підставі якого сім`я була поселена на житлову площу; поверховий план всього поверху з виділенням на ньому займаних сім`єю приміщень: акт балансоутримувача будинку про те, що одна із займаних сім`єю кімнат звільнена та опечатана; акт обстеження житлових умов у кімнаті, яку позивачі залишають за їх сім`єю. Вищевказані документи позивачами надані не були. Крім того, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. 25.02.2020 року позивачами подано уточнену позовну заяву до відповідача Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Оболонська районна в м.Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в якому просять визнати право власності за набувальною давністю за [PERSON] на частину квартири [ADDRESS] , яка складається із житлової площі 38,10 кв.м. та загальної площі 71,50 кв.м. та визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , яка складається із житлової площі 38,10 кв.м. та загальної площі 71,50 кв.м. У відзиві на позов представник Київської міської ради заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з тих підстав, що позивачі в позові зазначають, що близько п`ятдесяти років безперервно, відкрито і безперешкодно користуються квартирою [ADDRESS] . Отже, позивачам достеменно відомо, хто був власником вказаного жилого приміщення, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. [INFO] померла позивачка [PERSON] , у зв`язку з чим ухвалою Оболонського районного суду від 15.06.2021 року провадження в частині позовних вимог [PERSON] - закрито. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Представниця третьої особи Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засідання просила відмовити у задоволенні позову з підстав викладених в письмових поясненнях. Представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутністю учасників справи, що не з`явилися. Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , двохкімнатна, житловою площею 38,1 кв.м., загальною площею 71,5 кв.м., підсобні приміщення коридор, санвузол, кухня, квартира розміщена на 1 поверсі, одноповерхового будинку, 1903 року побудови. Позивач, зареєстрований в спірній квартирі з 19.06.1984 року(а.с.26), його мати [PERSON] була зареєстрована за цією адресою з 21.03.1980 року. Можливість проживати в цій квартирі, матір позивача отримала, як працівниця санаторію імені «Першого травня» в 50-х роках ХХ ст. на той час цей будинок був гуртожитком. Розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації за №585 від 24.06.1999 року за зверненням керівництва санаторію ім. «1-го Травня» про заміну статусу гуртожитків, визнано житловий будинок [ADDRESS] , як будинок з окремими квартирами посімейного заселення.(а.с. 15-18). Рішенням Оболонської районної у м. Києві ради від 22.04.2003 прийнято до комунальної власності територіальної громади Оболонського району об`єктів нерухомості, що знаходилися у віданні колишньої селищної ради селища міського типу Пуща-Водиця, зокрема жилий будинок [ADDRESS] (а.с. 29). Згідно з розпорядженням Київського міського голови від 19.02.2016 № 125/1 «Про перейменування бульвару, вулиць, площі та провулків у [ADDRESS] (а.с. 35). Відповідно до Витягу з Розпорядження Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 25.04.2019 № 278, [PERSON] , 1941 року народження, та її син - [PERSON] , 1963 року народження були прийняті на квартирний облік за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , підстава - проживання в гуртожитку, порядок забезпечення житлом - за загальною чергою (а.с. 38). Як вбачається з відповіді Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 29.09.2019 року на звернення [PERSON] щодо видачі ордеру серії Б на займане житлове приміщення в будинку [ADDRESS] , їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що ордер на вселення в гуртожиток із зазначенням номеру кімнати та її житлової площі у квартирній справі відсутні, крім того жиле приміщення, на яке вона бажає отримати ордер сірії Б, перевищує норму жилої площі на одну особу (а.с. 90). Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до статті 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічна норма міститься у абзаці першому пункту 10 Примірного положення про гуртожитки. При розгляді даної справи судом встановлено, що матері позивача [PERSON] як працівниці санаторію імені «1-го Травня» надано письмовий дозвіл для проживання разом з сім`єю в гуртожитку квартиру [ADDRESS] , однак ордеру для вселення, а також інших документів, які надають право на реєстрацію в конкретній кімнаті (квартирі) матеріали справи не містять. Пред`явивши даний позов про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач зазначав, що його мати та він тривалий час проживають у всій квартирі, сплачують за житлово-комунальні послуги за всю квартиру, тобто добросовісно володіли, а після смерті матері лише [PERSON] продовжує відкрито володіти зазначеною квартирою, безперервно нею користується, а відтак наявні підстави для визнання за останнім права власності на нерухоме майно за набувальною власністю. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. З огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Разом із цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року в справі № 465/6560/15-ц (провадження №61-23753св18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Крім того, слід звернути увагу на те, що саме по собі проживання тривалий час в спірній частині квартири та сплата позивачем коштів за житлово-комунальні послуги, проведення ремонтних робіт у приміщенні за відсутності сукупності підстав, визначених законом, не може слугувати приводом для визнання за позивачем права власності на квартиру вцілому. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Оболонської районної у м. Києві ради від 22.04.2003 спірну квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади Оболонського району об`єктів нерухомості, про що було відомо позивачу, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не доведено підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, а відтак в задоволенні позовних вимог за наведених в позові підстав слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed