Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

02.02.2023 до суду надійшов зазначений позов, відповідно до якого позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача аліменти на користь установи або особи, хто буде опікуватися дитиною у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування вимог за позовом зазначається, що відповідач записаний у свідоцтві про народження неповнолітнього [PERSON] , батьком, але фактично батьківських обов`язків відносно дитини не виконує, не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться життям і здоров`ям дитини, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не забезпечує мінімальні життєві потреби дитин для його гармонійного життя і розвитку. Мати дитини [PERSON] померла [INFO] . Неповнолітній [PERSON] проживає з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] , які самостійно вирішують питання щодо виховання та розвитку дитини, самостійно його утримують, що і стало підставою для подачі даної позовної заяви. 15.02.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання з викликом сторін. 10.04.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Представниця позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення, пояснивши, що дійсно з сином не спілкується з того часу, як дитині виповнилося три роки, так як припинив спільно проживати з його матір`ю. Син проживає разом з бабусею і дідусем у Буринському районі Сумської області та значна відстань від м. Охтирки, де він проживає, перешкоджає йому відвідувати сина. Не підтримує він зв`язок із сином і у телефонному режимі, оскільки вважає, що син не бажає з ним спілкуватися, хоча особисто не вживав заходів для зближення з дитиною та налагодження спілкування. Разом з тим пояснив, що до часу поки була жива матір дитини, він сплачував аліменти на його утримання за рішенням суду та не заперечує у подальшому також сплачувати аліменти. [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні підтримали позов повністю, підтвердили викладені у ньому фактичні обставини та пояснили, що з самого народження онук [PERSON] проживає разом з ними, відповідач дійсно останні десять років не спілкується з сином у будь-який спосіб, не цікавиться його життям, не опікується здоров`ям дитини, не приймає участь у його вихованні та матеріальному утриманні, тому просили позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з нього аліменти на утримання дитини. Допитаний у судовому засіданні неповнолітній [PERSON] , [INFO] , якому на момент розгляду справи виповнилося 16 років, суду пояснив, що батько не приймає участі у його житті, ніколи не цікавився ним, не відвідує його за місцем проживання чи місцем навчання, не допомагає матеріально. Між ними відсутні відносини, як між батьком і сином, вони не спілкуються, не бачаться і бажання спілкуватися він не має з відповідачем, проживає разом з бабусею і дідусем, вважає їх своєю сім`єю, а відповідач для нього стороння людина, тому він хоче, щоб батька позбавили батьківських прав. Представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради у судовому засіданні висловила думку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його сина [PERSON] , оскільки вважає, що зв`язок між батьком і сином втрачено, ніяких дій по відновленню зв`язку відповідач не вчиняє, позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його сина відповідатиме інтересам дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у свідоцтві про народження серії [NUMBER] , виданому 27.03.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Буринського районного управління юстиції, записані [PERSON] та [PERSON] , яка 18.02.2020 змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 6,13). [INFO] [PERSON] померла, що вбачається зі свідоцтва про її смерть (а.с.11,12). З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] проживає за однією адресою з [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.9,10,18). [PERSON] у червні 2022 закінчив філію «Степанівський НВК: ЗОШ І-ІІ ступенів-ДНЗ» Буринської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №1 імені В.М. Кравченка Буринської міської ради учнем 10 класу Слобідської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Буринської міської ради Сумської області, здобув базову загальну середню освіту і отримав свідоцтво відповідного зразка. З першого пер6есня 2022 року [PERSON] навчається у Слобідській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Буринської міської ради, має позитивну характеристику. За весь період навчання у зазначених навчальних закладах батько [PERSON] на зв`язок зі школою не виходив, батьківські збори не відвідував, навчанням та вихованням дитини займаються бабуся та дідусь, які приділяють цьому належну увагу, піклуються про його здоров`я і безпеку (а.с.16,17). Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно вимог ч.ч. 1, 7 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. З аналізу наведених норм права вбачається, що права батьків і дітей становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у право на повагу до приватного і сімейного життя. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, однак права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, які повинні бути в першу чергу враховані судом, виходячи із об`єктивних обставин спору. Відповідно до ч. ч.1, 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно вимог ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Положеннями ст. 150 СК України визначено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В ч. 1 ст. 164 СК України передбачені підстави позбавлення батьківських прав, зокрема, визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, що має систематичний та постійних характер, та має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Таким чином, вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Обґрунтовуючи позовні вимоги орган опіки і піклування, як позивач, посилається на те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітнього [PERSON] . Аналізуючи наведені вище положення чинного законодавства та досліджені докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] втратив інтерес до свого неповнолітнього сина, не приймає участі у його вихованні, не цікавиться життям дитини. Зокрема, відповідач тривалий час не проявляє батьківської турботи відносно сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом здоров`я, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини та взагалі не спілкується з ним. Як встановлено судом, [PERSON] не виявляє бажання спілкуватися з сином, заперечень з приводу позбавлення його батьківських прав не висловлював, що, на думку суду, є проявом свідомої байдужості як до подальшої долі власної дитини, так і до вирішення даного питання, при цьому позивачем надано беззаперечні доказів, які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки. За приписами ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, згідно висновку органу опіки і піклування Буринської міської ради за вих.№ 975 від 01.05.2023 позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] є доцільним, так як вихованням і утриманням неповнолітнього [PERSON] займаються бабуся [PERSON] та дідусь [PERSON] , у родині яких дитина проживає з народження, при цьому батько вихованням не займається, не цікавиться станом його здоров`я, його життям та розвитком, не спілкується з дитиною, тобто ухилився від виконання батьківських обов`язків (а.с.49-50). Згідно висновку органу опіки та піклування Охтирської міської ради від 10.03.2023 вихідний № 01-12/442 також вбачається позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , оскільки він не проживає з сином більше 14 років, ніколи не займався його вихованням, розвитком, майже не спілкувався з ним. На даний час має іншу родину та не бажає брати на себе турботи по вихованню сина [PERSON] після смерті матері дитини. Син вважає його чужою людиною, з народження проживає з бабусею і дідусем у іншому населеному пункті, які займаються його вихованням і утриманням, отже позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме найкращим інтересам дитини (а.с. 37-38). Враховуючи вищевикладене, суд приймає до уваги пояснення представників органів опіки та піклування у судовому засіданні щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, та обґрунтовано погоджується з наданими ними висновками, оскільки вони містять дані, що об`єктивно характеризують відповідача як особу, що за власним бажанням самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини, що також знайшло підтвердження під час розгляду справи у суді. В п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. На переконання суду відповідач не бажає змінювати поведінку щодо дитини, при цьому судом не встановлено наявності будь-яких перешкод для цього. Разом з тим [PERSON] не бере участі у вихованні сина по причині свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, у зв`язку з чим зв`язок між батьком та сином втрачено. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що втручання у приватне та сімейне життя відповідача у виді позбавлення його батьківських прав є винятково виправданим і необхідним заходом, беручи до уваги встановлені обставини справи, що узгоджується із положеннями діючого законодавства та відповідає якнайкращим інтересам дитини. Суд зазначає, що застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав слугуватиме захистом прав дитини у вирішенні життєвих питань та реалізації прав на гарантований державою соціальний захист. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу його право, передбачене ст. 169 СК України, на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав стосовно неповнолітнього [PERSON] у разі зміни його поведінки та обставин, які були підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог 4">ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги встановлені обставини справи, суд приходить до обґрунтованого висновку про наявність об`єктивних і безсумнівних доказів винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина, у зв`язку з чим наявні підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч,2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Правовідносини щодо утримання батьками неповнолітніх дітей регулюються главою 15 СК України. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з ким проживає дитина. Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 27 Конвенції ООН від листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року) та ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08.07.2017 року, внесено зміни до ч. 2 ст.182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За приписами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів суд також враховує стан здоров`я і матеріальне становище сторін, що дитина проживає разом з бабусею і дідусем, які є людьми похилого віку, пенсіонерами, батько є фізично здоровою особою молодого, працездатного віку, і хоча інформації щодо офіційного працевлаштування суду не надано, однак обставин, які б свідчили про протипоказання до роботи судом не встановлено, отже відповідач може працювати і заробляти на життя та надавати матеріальну допомогу по утриманню своєї дитини, до того ж має такий обов`язок згідно норм чинного законодавства, а тому визначений позивачем розмір аліментів частини від всіх видів доходів щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є обґрунтованим, справедливим та пропорційним. При цьому суд враховує згоду відповідача на стягнення з нього аліментів у розмірі частини від його доходів на утримання дитини. Згідно ч. 1 ст. 79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. За положеннями п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Питання про судові витрати по справі підлягають вирішенню відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved