Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

В червні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, інфляційних втрат та відсотків за користування ними. В обґрунтування позову зазначає, що 23.03.2019 року третьою особою [PERSON] (до укладення шлюбу [PERSON] ) надано [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 400 000,00 грн, для придбання сину квартири та оформлення спадщини, про що складено відповідну розписку про отримання коштів. Згідно домовленості між ними, відповідач зобов`язувалась повернути зазначені кошти на першу вимогу [PERSON] . Крім того, 28.03.2019 року для тих же цілей [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 68697,00 грн, про що складено відповідну розписку про отримання коштів. 22.03.2021 року [PERSON] спрямувала на адресу відповідача досудову вимогу про повернення протягом 5 календарних днів грошових коштів в сумі 400\~000 грн, яка [PERSON] залишена без виконання. 17.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого [PERSON] отримав право вимоги в загальному розмірі 468697,00 грн. і останній стає у цій частині кредитором за зобов`язаннями відповідача про повернення грошових коштів отриманих нею від [PERSON] , про що і було повідомлено відповідача. Проте, будь яких листів із запереченнями [PERSON] щодо відступлення права вимоги [PERSON] за її зобов`язаннями на користь позивача відповідач не направляла та свої зобов`язання в частині повернення грошових коштів не виконала. Після цього, 23.11.2021 року позивачем на адресу відповідача направлено досудову вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 468697,00 грн, однак станом на день звернення до суду з даним позовом, відповідач грошові кошти не повернула. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно набуті кошти у загальному розмірі 576214,25 грн., з яких: 468697,00 грн сума основного боргу, 15874,97 грн - 3 % річних за користування грошовими коштами, 91642,28 грн інфляційні витрати, а також судові витрати по справі. Під час підготовчого провадження 10.08.2022 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому проти задоволення позову заперечила з посиланням на те, що з листопада 2015 року по 29.03.2019 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Велішан», директором якого була [PERSON] . Так, [PERSON] перебувала на посаді менеджера, та в її обов`язки входила виплата орендної плати орендодавцям, які здали земельні ділянки в оренду даному товариству, а також виплата орендної плати за фактичне користування земельними ділянками, договори оренди на які не були оформлені на ТОВ «Велішан». 23.03.2019 року директор [PERSON] приїздила у с. Добрин та передала для неї кошти у сумі 400\~000,00 грн на виплату за орендовані земельні ділянки, а також заборговану та поточну заробітну плату працівникам товариства. Проте, даних коштів не вистачало, тому 28.03.2019 року [PERSON] було передано для неї ще 68697,00 грн. Стверджує, що усі зазначені кошти були виплачені людям в рахунок плати за орендовані земельні ділянки, які використовувалися ТОВ «Велішан», а також за заборговану та поточну заробітну плату працівникам товариства. 05.09.2022 року третьою особою по справі [PERSON] направлено пояснення, в яких вона зазначила, зокрема, що заробітна плата у ТОВ «Велішан» проводилась виключно в безготівковій формі на карткові рахунки працівників, а тому доводи відповідача, які викладені у відзиві, а також долучені до нього письмові документи, які не являються бухгалтерськими та є сумнівними не можуть братися судом до уваги. Зауважує, що [PERSON] не уповноважувала здійснювати виплату заробітної плати в готівковій формі, а тому просить позов задовольнити повністю із підстав зазначених у ньому, які вона підтверджує у повному обсязі. Ухвалою судді від 30.06.2022 року прийнято позовну заяву [PERSON] до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.10.2022 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та представник позивача адвокат Чернов В. В. не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Представник позивача надіслав до суду письмову заяву про слухання справи за його відсутності, якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечили з підстав зазначених у відзиві. Крім того, відповідач [PERSON] вказала, що до [PERSON] не зверталася з проханням про надання у позику коштів для придбання нерухомості та оформлення спадщини. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, подала до суду письмову заяву про слухання справи за її відсутності. Суд, з`ясувавши позицію учасників справи та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 23.03.2019 року та 28.03.2019 року [PERSON] написано розписки, зі змісту яких вбачається, що вона отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 400\~000,00 грн та 68697,00 грн. Факт написання даних розписок та отримання відповідних коштів [PERSON] в судовому засіданні не оспорюється. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.02.2021 року, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 22.03.2021 року [PERSON] направлено [PERSON] вимогу про повернення протягом п`яти календарних днів безпідставно набутих коштів в розмірі 400\~000,00 грн. У даній вимозі звертає увагу [PERSON] , що вона згідно домовленості зобов`язувалась повернути кошти за її першою вимогою. Зазначила, що у випадку відмови, борг [PERSON] збільшиться на суму витрат від інфляції, та 3 відсотків річних, оплату судових витрат (в тому числі правничої допомоги). Вказана вимога була одержана відповідачем 25.03.2021 року та залишена нею без виконання. 17.09.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, згідно п. 3 якого остання на момент підписання цього договору передає [PERSON] оригінали письмових розписок [PERSON] від 23.03.2019 року та 28.03.2019 року про отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 400000,00 грн та 68697,00 грн, а також всі документи, які засвідчують права, що передаються за цим Договором, в тому числі інформацію, яка є важливою для їх здійснення за Основним договором. Таким чином, право вимоги в розмірі 400000,00 грн та 68697,00 грн перейшло до [PERSON] і останній стає у цій частині кредитором за зобов`язаннями відповідача про повернення грошових коштів отриманих нею від [PERSON] . 17.09.2021 року [PERSON] направлено [PERSON] листа, яким повідомляла про обов`язок сплати боргу за розписками від 23.03.2019 року та 28.03.2019 року новому кредитору за договором про відступлення права вимоги від 17.09.2021 року [PERSON] . Також, 23.11.2021 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів за розписками від 23.03.2019 року та 28.03.2019 року в розмірі 400000,00 грн та 68697,00 грн протягом п`яти календарних днів з дати отримання даної вимоги із зазначенням розрахункового рахунку, на який слід провести перерахунок коштів. Зазначив, що у випадку невиконання своїх зобов`язань, він змушений буде звертатись до суду з позовом про примусове стягнення заборгованості, а також, що борг [PERSON] збільшиться на суму витрат від інфляції, три відсотки річних, оплату судових витрат (в тому числі правничої допомоги). Вказані вимоги [PERSON] та [PERSON] залишені [PERSON] без виконання, грошові кошти в розмірі 400000,00 грн та 68697,00 грн за розписками від 23.03.2019 року та 28.03.2019 року не повернуто. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказали, що у період з 2016 по 2019 роки у них були укладені договори оренди земельних ділянок з ТОВ «Велішан», а [PERSON] будучи працівником даного товариства щороку виплачувала їм орендну плату за використання земельних ділянок, про що вони ставили свій підпис у відомостях пред`явлених [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що у 2018 році він неофіційно працював у ТОВ «Велішан» на посаді тракториста, та заробітну плату йому виплачувала [PERSON] готівкою, про що він і розписувався у письмових відомостях. Відповідно до трудової книжки серії [NUMBER] , відповідач [PERSON] з 17.11.2015 року по 29.03.2019 року працювала на посаді менеджера у ТОВ «Велішан». Згідно довіреності ТОВ «Велішан» від 02.11.2015 року, виданої директором [PERSON] , останньою уповноважено [PERSON] представляти інтереси довірителя з усіх питань, стосовно господарської діяльності підприємства. З долучених відповідачем відомостей а.с. 57-74, вбачається, що [PERSON] у період з 24.03.2019 року по 10.04.2019 року виплачувалися кошти по заробітній платі, ремонту комбайна, орендну плату за використання земельних ділянок (городів) на загальну суму 475\~073 грн. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням єправовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Так, з пояснень сторони позивача та обґрунтування позовних вимог вбачається, що між відповідачем і третьою особою мав місце договір позики, який не було належно укладено, тобто не дотримана належна письмова форма договору, але є підтвердження про передачу коштів і отримання їх [PERSON] , тому суд критично ставиться до обгрунтувань позову та тверджень позивача про безпідставність отримання відповідачем коштів. Оскільки між відповідачем і третьою особою існували договірні відносини і той факт, що договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним. Позивач стверджує, що кошти передавалися у позику для [PERSON] з метою придбання останньою нерухомості та оформлення спадщини, але в зв`язку з відмовою [PERSON] повернути борг, позивач обрав такий спосіб захисту своїх інтересів, пред`явивши позов до неї. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України. Загальна умова частини першої ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13, від 03 червня 2015 року № 6-100цс15, яка згідно зі ст. 263 ЦПК України є обов`язковою для судів. Згідно встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи вбачається, що правовідносини, які виникли між позивачем, відповідачем і третьою особою, з приводу надання коштів 400000,00 грн та 68697,00 грн регулюються положеннями ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки надані третьою особою грошові кошти за своєю природою є коштами в розумінні вимог ст. 827 ЦК України договору позики. З врахуванням вищевикладеного, позивачем не доведено безпідставне набуття відповідачем майна (коштів) за його рахунок, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів, як безпідставно набутих, 3% річних та інфляційних витрат, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадів встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відсутність порушеного права, чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові. Одночасно суд відхиляє доводи відповідача викладені нею у відзиві та надані безпосередньо у судовому засіданні з на ступних підстав. Відповідно до частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Оцінюючи надані відповідачем письмові докази у вигляді письмових відомостей про виплату коштів по заробітній платі, ремонту комбайна, орендну плату за використання земельних ділянок (городів), на думку суду жодним чином не спростовують доводи позивача, оскільки згідно письмових розписок від 23.03.2019 року та 28.03.2019 року написаних власноручно [PERSON] , останньою не вказано, що дані кошти нею будуть використані на відповідні послуги. Крім того, згідно довіреності ТОВ «Велішан» від 02.11.2015 року, якою уповноважено [PERSON] представляти інтереси довірителя з усіх питань, стосовно господарської діяльності підприємства, [PERSON] жодним чином не було уповноважено здійснювати оплату коштів по заробітній та орендній платі за використання земельних ділянок (городів). Більше того, вказані відомості не відповідають формі Положення про проведення касових операцій в національній валюті України затверджених Постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017 року. Покази свідків, також не заслуговують на увагу, оскільки останні лише стверджували, що вони отримували кошти від [PERSON] , однак чи частина даних кошти були саме з коштів взятих у позику [PERSON] по розписках від 23.03.2019 року та 28.03.2019 року, судом не встановлено, а відповідачем не доведено. Враховуючи вищенаведене, стороною відповідача не надано суду достовірних та достатніх доказів того, що отримані [PERSON] по розписках кошти були витрачені на оплату заробітної плати та орендної плати за використання земельних ділянок (городів). Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed