Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] подала до суду позовну заяву до Лопушненської сільської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю її разом із спадкодавцем [PERSON] та визнання права власності на житловий будинок із надвірними будівлями в [ADDRESS] , який належав [PERSON] , який помер [INFO] . Однак, пізніше подала уточнюючу позовну заяву, в якій просить визнати за нею право власності на житловий будинок із надвірними будівлями в [ADDRESS] за набувальною давністю. На обґрунтування уточнюючих позовних вимог позивачка зазначила, що [INFO] помер її дядько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] . В даному житловому будинку на день смерті спадкодавця були зареєстровані наступні особи: [PERSON] [INFO] помер та племінниця [PERSON] . Позивачка доглядала дядька до самої смерті. Проживає в даному житловому будинку більше п`ятнадцяти років, робила ремонти, зробила благоустрій подвір`я, підтримує дане будинковолодіння у належному стані. Продовжує безперервно, добросовісно володіти даним нерухомим майном протягом усього строку набувальної давності. Факт постійного проживання та володіння даним будинком також можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] . Просить визнати за нею право власності на будинковолодіння за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Галіяш В.О. уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Староста Лопушненської сільської ради Березій Н. на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача, позов [PERSON] визнають повністю. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що є сусідами [PERSON] , що вона більше 15 років проживає в житловому будинку в [ADDRESS] , зробила ремонт, перекрила дах будинку. Також зазначили, що позивач доглядала за дядьком [PERSON] , а також здійснила його поховання. Ухвалою судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 10 квітня 2023 року було відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання та надано строк відповідачу для подання відзиву. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: З відповіді начальника Кременецького відділу ДРАЦС у Кременецькому районі Тернопільської області Бойчук Н. №623/24.15.1-07.4 від 05.11.2021 вбачається, що в архіві відділу знаходиться актовий запис про смерть №37 від 21 грудня 1992 року, складений Башуківською сільською радою стосовно смерті [PERSON] , який помер [INFO] в селі Новий Олексинець Кременецького району. Згідно свідоцтва на право власності на жилий будинок від 02.03.1988 та технічного паспорту на житловий будинок від 29.12.1987 вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] належить колгоспному двору, що складається з двох членів, головою якого є [PERSON] .. З довідки №2-106, виданої Лопушненською сільською радою вбачається, що згідно погосподарської книги №3 с. Н. Олексинець станом на 15.04.1991, склад сім`ї колгоспного двору складався з двох осіб [PERSON] та [PERSON] .. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується довідкою № 623/24.15.1-07.4 Кременецького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Кременецькому районі Тернопільської області. [PERSON] померла [INFO] в с. Н. Олексинець, що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00039820438 від 25.05.2023. Постановою приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Осієвської О.М. від 06.03.2023позивачці відмовлено у вчинені нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно [PERSON] , оскільки відсутні документи, які підтверджують факт приналежності майна спадкодавцеві. Постановою приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу Осієвської О.М. від 06.03.2023 позивачці рекомендовано звернутись до суду за визначенням частки померлого в майні колгоспного двору та визнання права власності на майно. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Велика Палата Верховного Суду в Постанові у справі № 910/17274/17 від 14 травня 2019 року зазначила, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Також ВП ВС зазначила, що давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Аналогічна правова позиція щодо застосування вимог ст. 344 ЦК України підтримана й у подальшій практиці Верховного Суду, зокрема в постанові у справі № 607/21758/19 від 22 лютого 2021 року. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2001 року. У відповідності до вимог п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як передбачено п. 14 цієї ж Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка достовірно довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном, а саме житловим будинком [ADDRESS] , більше 10 років. Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна, не має, а отже визнання права власності за позивачкою на вказане майно не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідач у справі з позовними вимога згідний, щодо задоволення позову не заперечує. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що за позивачкою слід визнати право власності на житловий будинк [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved