Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

Позивач [PERSON] , уточнивши позовні вимоги, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього на його користь борг в розмірі 851 317,00 гривень, судовий збір в розмірі 8513, 00 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 22000, 00 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем був укладений договір позики, внаслідок чого позивач надав відповідачу в борг 15400 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 08 березня 2018 року, що підтверджується розпискою від 20 травня 2017 року та 7880 доларів США, які\~ відповідач зобов`язався повернути до 31 січня 2018 року, що підтверджується розпискою від 17 грудня 2017 року. Однак, борг в загальній сумі 23280 доларів США відповідач у строк повернення позики зазначений в розписках, не повернув. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява, в якій зазначив, що уточнену позову заяву підтримують у повному обсязі, просять розглянути справу за його відсутністю та відсутністю позивача. Не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с. 137). Відповідач [PERSON] неодноразово викликався до суду, проте в судове засідання не з`явився. Сповіщався належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання ним судової повістки на дату розгляду справи (а.с. 140). Причини неявки суду не повідомив.\~ Уточнену позовну заяву отримав 13.05.2023 року, що підтверджується відстеженням посилки (а.с. 132, 136). Крім цього, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, було розміщено оголошення на офіційному вебсайті судової влади України про виклик відповідача [PERSON] (а.с.141) до суду в судове засідання, однак останній в судове засідання на вказану в оголошенні дату також не з`явився, жодних заперечень проти позову, заяв про розгляд справи без його участі до суду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив. Частиною 11 статті 128 ЦПК України передбачено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що позивачем та його представником не надано заперечення щодо розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.\~ З матеріалів справи вбачається, що\~ [PERSON] 20 травня\~ 2017 року написав розписку, з якої вбачається, що [PERSON] 20 травня 2017 року отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 15400 доларів США, які він зобов`язався повернути у строк до 08 березня 2018 року (а.с.7). Крім того, [PERSON] 17 грудня\~ 2017 року написав розписку, з якої вбачається, що [PERSON] 09 вересня 2017 року отримав в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 7880 доларів США, які він зобов`язався повернути у строк до 31 січня 2018 року (а.с.8). Загальна сума боргу [PERSON] дорівнює 23280 доларів США. Станом на 07 травня 2023 року за курсом національної валюти відносно долара США відповідно до наявної інформації на офіційному сайті НБУ, сума боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, складає 851 317, 00 гривень\~\~ (15400+7880=23280*36,5686). Шляхом дослідження оригіналів розписок в судовому засіданні встановлено, що дані розписки написані відповідачем [PERSON] та достовірність даних документів не заперечувалась останнім. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно з положеннями статті 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Така правова позиція вказана у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року в справі № 355/1301/18. Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 5 ЦПК України\~ здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; а згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду розглядаючи справу № 194/1126/18, в якій досліджувалося питання стягнення боргу за розпискою вказав таке. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Також, Верховний Суд підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.». Правові позиції Верховного Суду покликані забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». Матеріалами справи встановлено, що згідно до поданих письмових доказів, на які посилається позивач,\~ а саме розписок (а.с. 7.8), вбачається наявність\~ необхідних складових елементів розписки як документу, що підтверджує отримання в борг грошових коштів, зокрема у них наявна умова отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, наявна дата отримання таких коштів, наявні найменування сторін та підпис позичальника. Отже, будь-яких доказів, які б спростовували надані позивачем докази заборгованості за вказаними договорами позики, відповідачем не надано. При укладенні договорів позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, які до них застосовуються, суд дійшов до переконання, що визначена заборгованість відповідача перед позивачем по вказаним розпискам є підтвердженою матеріалами справи, а тому вимоги позивача про стягнення боргу за розписками підлягають до задоволення. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу та сплаченого ним судового збору, суд дійшов до наступного. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так, з уточненої позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача на його корить судові витрати, пов`язані на професійну правничу допомогу в розмірі 22 000, 00 гривень, з яких 16 000, 00 гривень сплачено адвокату Дімову А.А. та 6000, 00 гривень адвокату Кисса В.І. Так, з матеріалів справи вбачається, що за надання професійної правничої допомоги позивач [PERSON] сплатив адвокату Кисса В.І. 6000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією №7 (а.с.130), щодо сплати адвокату [PERSON] 16 000, 00 гривень за надання професійної\~ правничої допомоги\~ не підтверджено будь-якими доказами. Тож, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень. Крім того,частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 840 гривень 00 копійок, що підтверджується квитанцією від 30 листопада 2020 року (а.с.1), на суму 5439,76 гривень підтверджується квитанцією від 22.01.2021 року (а.с. 19а), на суму 2232, 61 гривень випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (а.с. 133). Тож, враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 8513,17 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved