Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

У грудні 2022 року [PERSON] (далі «Позивач») звернулася до [PERSON] (далі «Відповідач»), третя особа [PERSON] (далі «Третя особа») з даним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначив наступне. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.09.2022 року №310049915 Позивач є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідач є колишнім чоловіком Позивача і по цей час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом КП БМР ЖЕК №7 про фактично проживаючих осіб №18 від 15.12.2021 року, а також витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/12970 від 15.09.2022 року. Утім, Відповідач має заборгованість із комунальних платежів та привів указану квартиру в занедбаний, не житловий стан. Указане підтверджується розрахунковим листом абонента [PERSON] за особовим рахунком № [NUMBER] , а також фотографіями кімнат указаного житлового приміщення. Указане фактично унеможливлює Позивачу проживання в указаній квартирі. Відповідач періодично жебракує. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.07.2005 року у справі №2-6262.2005 Відповідача було визнано безвісно відсутнім. Згідно з довідкою Білоцерківського ВП ГУНП України в Київській області №12093 від 19.06.2017 року Відповідач перебував у розшуку як неплатник аліментів. Через спосіб життя Відповідача Позивач змушена була звертатися до органів Національної поліції, що підтверджується талоном-повідомлення єдиного обліку №1143 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21.12.2021 року. Із посиланням на ст.ст.71,72,116 Житлового кодексу УРСР, ст.ст.383,405 ЦК України, ст.3 СК України Позивач просила суд Визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , а також стягнути з останнього судові витрати. 27.01.2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 38-39). 23.02.2023 року, 23.03.2023 року, 20.04.2023 року, 18.05.2023 року та 31.05.2023 року у судові засідання Позивач не з`явилася. Згідно з довідками підприємства поштового зв`язку, надіслані судом на адресу Позивача документи, а саме: копія ухвали про відкриття провадження; судові виклики і повідомлення у даній справі повернуто відправнику у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою, а також за закінченням терміну зберігання (а.с. 62, 64, 66, 67, 95). У матеріалах судової справи наявні довідки про доставку повідомлення у додаток «Viber» щодо документу «Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі» на 23.03.2023 року, 18.05.2023 року, а також на 31.05.2023 року (а.с. 48, 72, 82). Крім того, відповідно до розписки про дату судового засідання, призначеного на 31.05.2023 року, представник Позивача [PERSON] адвокат Новогребельська І.М. була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, призначеного на 31.05.2023 року (а.с. 76). 01.06.2023 року до канцелярії суду Позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 93). 23.02.2023 року, 23.03.2023 року, 20.04.2023 року, 18.05.2023 року та 31.05.2023 року у судові засідання Відповідач не з`явився. Згідно з довідками підприємства поштового зв`язку, надіслані судом на адресу Відповідача документи, а саме: копія ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами; судові виклики і повідомлення у даній справі повернуто відправнику у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, а також за закінченням терміну зберігання (а.с. 45, 47, 80, 81, 97). У матеріалах судової справи наявна довідка про недоставлення SMS повідомлення щодо документу «Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі» на 23.03.2023 року, а також довідки про доставку SMS повідомлення щодо документу «Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі» на 18.05.2023 року та на 31.05.2023 року (а.с. 49, 73, 83). Номери засобів зв`язку Відповідача зазначено Позивачем у позовній заяві (а.с. 1). Крім того, відповідно до оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме Відповідача [PERSON] було повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с. 56). 23.02.2023 року, 23.03.2023 року, 20.04.2023 року, 18.05.2023 року та 31.05.2023 року у судові засідання Третя особа не з`явився. Згідно з довідками підприємства поштового зв`язку, надіслані судом на адресу Третьої особи документи, а саме: копія ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами; судові виклики і повідомлення у даній справі повернуто відправнику у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою, а також за закінченням терміну зберігання (а.с. 46, 61, 63, 65, 96). У матеріалах судової справи наявні довідки про недоставлення SMS повідомлення щодо документу «Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі» на 23.03.2023 року, на 18.05.2023 року, а також на 31.05.2023 року (а.с. 50, 74, 84). Номери засобів зв`язку Третьої особи зазначено Позивачем у позовній заяві (а.с. 1). Крім того, відповідно до оголошення про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якої невідоме Третю особу [PERSON] було повідомлено про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с. 55). 31.05.2023 року ухвалою суду визнано явку особисто позивача [PERSON] та особисто відповідача [PERSON] у судове засідання у даній справі обов`язковою. Відкладено судове засідання на 22.06.2023 року (а.с. 86-88). 22.06.2023 року у судове засідання Позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленою належним чином (а.с. 98). 22.06.2023 року до канцелярії суду представником Позивача адвокатом Новогребельською І.М. подано клопотання, у якій остання просить здійснювати розгляд справи за відсутності сторони Позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Просила долучити до матеріалів справи копії документів, на підтвердження перебування [PERSON] у Республіці Польща як біженець (а.с. 101, 103). 22.06.2023 року у судове засідання представник Відповідача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином (а.с. 99). Причини неявки суду не повідомив. Відзиву, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від нього не надходило. 22.06.2023 року у судове засідання Третя особа не з`явився, про день, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином (а.с. 100). Причини неявки суду не повідомив. Відзиву, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від нього не надходило. Згідно з ст.ст.280-282 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. У зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно з ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.09.2022 року №310049915 Позивач є співвласником квартири [ADDRESS] (а.с. 8-11). Відповідач є колишнім чоловіком Позивача і зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом КП БМР ЖЕК №7 про фактично проживаючих осіб №18 від 15.12.2021 року, а також витягом з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/12970 від 15.09.2022 року (а.с. 14, 28). Відповідач мав заборгованість із комунальних платежів та привів указану квартиру в занедбаний, не житловий стан. Указане підтверджується розрахунковим листом абонента [PERSON] за особовим рахунком № [NUMBER] , а також фотографіями кімнат указаного житлового приміщення (а.с. 13, 15-18). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.07.2005 року у справі №2-6262.2005 Відповідача було визнано безвісно відсутнім (а.с. 22). Згідно з довідкою Білоцерківського ВП ГУНП України в Київській області №12093 від 19.06.2017 року Відповідач перебував у розшуку як неплатник аліментів (а.с. 23). Через спосіб життя Відповідача Позивач змушена була звертатися до органів Національної поліції, що підтверджується талоном-повідомлення єдиного обліку №1143 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 21.12.2021 року (а.с. 29). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Крім того, суд ураховує, що у своїх рішеннях Європейський Суд наголошує, що сторона, задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальним правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Утім, такі правила Відповідачем не дотримані. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно з абзацом 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Такий правовий висновок закріплено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17. За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Утім, як встановлено у даній справі, Відповідач не є членом сім`ї Позивача, а також не веде із нею спільне господарство. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі №6-2931цс16, від 29.11.2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки Позивачем при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 гривень, а позов задоволено повністю, то вказана сума підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача (а.с. 7). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved