Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, у якому просила відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду завдану діями Центрального районного суд м. Миколаєва при розгляді її скарги № 6\\БІВ-52 від 26 червня 2020 року у справі № 490/7082/18 в розмірі 2 000 000,00 грн. На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що вона 26 червня 2020 року звернулася до слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою № 6\\БІВ-52 на бездіяльність прокурора прокуратури Миколаївської області - процесуального керівника у кримінальному провадженні від 20 грудня 2017 року № 42017151030000209, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дії, які він зобов`язаний вчинити у визначений кодексом строк за її клопотанням від 10 червня 2020 року № БІВ-10/06-2020 про виконання процесуальних дій. У зв`язку з тим, що [PERSON] станом на 04 серпня 2021 року не отримала інформації про рух її скарги в суді або копії ухвали за результатами розгляду вказаної скарги, що свідчить про ознаки в діях відповідного слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 356 КК України, вона звернулася до голови цього суду зі скаргою № БІВ -04/08/1-2021, де просила вжити заходів з відновлення порушених її прав шляхом надіслання інформації щодо стану розгляду її скарги від 26 червня 2020 року № 6\\БІВ- 52. Враховуючи, що у відповіді голови суду від 27 серпня 2021 року зазначено, що матеріали скарги № 6\\БІВ-52 находяться у слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Скрипченко С.М., який призначив судове засідання на 09 вересня 2021 року, позивач звернулася до судді із заявою від 03 вересня 2021 року № БІВ-03/09-2021 про розгляд скарги за її відсутності. Проте, станом на 07 березня 2023 року позивач не отримала ухвали за результатами розгляду своєї скарги, що свідчить про те, що слідчий суддя Скрипченко С.М. умисно порушила права позивача, зазначені в частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 13 Конвенції, що є ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 356 та частиною другою статті 364 КК України; умисно не виконала:рішення Європейського суду з прав людний (далі - ЄСПЛ) у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року щодо права особи на доступ до суду;рішення ЄСПЛ від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» та від 07 лютого 2017 року у справі «Лашманкін та інші проти Росії», якими визначено, що за статтею 1 Конвенції держава зобов`язана гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції, що вимагає наявності ефективного засобу правового захисту і національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції); рішення Конституційного Суду України від 17 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2020 у справі № 3-180/2018(1644/18) щодо гарантій, регламентованих статтею 6 Конвенції про забезпечення ефективного доступу до судів, що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого частиною четвертою статті 382 КК України. У зв`язку з наведеним, позивач звернулася до суду із заявою від 07 березня 2023 року № БІВ-07/03-2023, де просила надіслати на її адресу копію ухвали за результатами розгляду скарги № 6\\БІВ-52, однак і в цьому випадку не отримала копії ухвали за результатами розгляду скарги, але знайшла таку ухвалу від 24 лютого 2022 року, при тому, що судове засідання було призначене на 09 вересня 2021 року, у справі № 490/7082/18 (провадження №1-кс/490/423/2021) в реєстрі судових рішень, якою скарга позивача № 6\\БІВ-52 була залишена без розгляду, з підстав того, що належним чином повідомлена особа, яка подала скаргу, в судове засідання не з`явилася, доводи в скарзі не підтримала. Однак такі висновки судді завідомо неправдиві, що підтверджується: - фактом отримання судом заяви позивача від 03 вересня 2021 року № БІВ-03/09-2021 про розгляд скарги № 6\\БІВ-52при умовах, що відповідно до частини другої статті 134 КПК України: «Суд здійснює судовий виклик учасників кримінального провадження, участь яких у судовому провадженні є обов`язковою»; - фактом відсутності посилання слідчого судді в ухвалі від 24 лютого 2022 року на докази надсилання на адресу позивача повісток про виклик до суду відповідно до статті 135 КПК України,що є ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України. Таким чином, слідчий суддя Скрипченко С.М. крім вищезазначених правопорушень також умисно не виконала рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003,що є ознаками тяжкого злочину, передбаченого частиною четвертою статті 382 КК України. В результаті зазначеними незаконними діями Центрального районного суду м. Миколаєва при розгляді скарги позивача № 6\\БІВ-52 у справі № 490/7082/18 їй було завдано моральної шкоди у розмірі 2 000 000,00 грн, що є достатнім для розумного задоволення її потреб на локалізацію негативних наслідків дій Центрального районного суд м. Миколаєва при розгляді її скарги № 6\\БІВ-52, незаконність яких підтверджується тим, що вони мають ознаки тяжкого злочину, передбаченого частиною четвертою статті 382 КК України, і кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 356, частиною другою статті 364 і частиною першою статті 366 КК України, та порушують право позивача на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження" (стаття 13 Конвенції). Ухвалою судді від 18 квітня 2023 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. 18 травня 2023 року до суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, мотивований тим, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України. Єдиною підставою залучення Казначейства до участі у справі, є те, що згідно з Положенням та відповідно до статті 25 БК України Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна,яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди). Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом. Таким чином, у позивача немає підстав для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок постановлений процесуального рішення суду. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними і необґрунтованими, тому немає правових підстав для їх задоволення. Також необґрунтована вимога щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн, адже незрозуміло з яких міркувань виходила позивач оцінюючи шкоду в такому розмірі. Ухвалою суду від 23 травня 2023 року підготовче провадження у справі закінчено та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання сторони не з`явилися про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 20 квітня 2023 року до суду надійшла заява [PERSON] , в якій вона просить розглянути позов без її участі та участі її представника. Позов підтримує та просить його задовольнити. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Суд установив, що у червні 2020 року [PERSON] звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою № 6\\БІВ-52 на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк і рішення про відмову у задоволенні клопотання. 04 серпня 2021 року [PERSON] звернулася до голови Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою, в якій повідомляла, що станом на 04 серпня 2021 року вона не отримала ні виклику до суду, ні ухвали щодо її скарги № 6\\БІВ-52. Листом Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2021 року №07-02/997/21 [PERSON] повідомлено про те, що згідно з інформацією, яка внесена до автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3», на розгляді слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Скрипченко С. М. знаходяться матеріали скарги [PERSON] на прокурора відділу прокуратури Миколаївської області, що полягає у нездійсненні процесуальних дій (судова справа № 490/7082/18). Наступне судове засідання призначене на 14:30 09 вересня 2021 року. 03 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до судді Скрипченко С. М. із заявою в якій просила розглядати її скаргу від 26 червня 2020 року № 6\\БІВ-52 без її участі та участі її представника, скаргу підтримує, просить її задовольнити. Рішення у справі просить надіслати на адресу зазначену у цій заяві. 07 березня 2023 року [PERSON] звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою про направлення на її адресу ухвали за результатами розгляду її скарги, оскільки вона такої не отримувала. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2022 року у складі слідчого судді Скрипченко С. М. скаргу [PERSON] у справі № 490/7082/18 залишено без розгляду, оскільки належним чином повідомлена особа, яка подала скаргу, в судове засідання не з`явилася, доводи викладені у скарзі не підтримала. Статтею 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до частини першої статті 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. В силу частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (провадження № 14-36цс19), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19), від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21)). З урахуванням наведеного, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді орган, діями якого завдано шкоду. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. З аналізу статей 23, 1174 ЦК України випливає, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень відшкодовується державою, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) вказала, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). З представлених позивачем доказів не вбачається наявність підстав відшкодування шкоди, адже позивач не надала належних і допустимих доказів встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Правосуддя в Україні регулюється конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Враховуючи наведене у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. З огляду на викладене, судові витрати пов`язані з розглядом справи компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed