Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

Позивач [PERSON] в грудні 2022 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності. Позов мотивовано тим, що 27.06.1987 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 26.11.1997 року розірвано Вінницьким міським відділом РАГС. Під час перебування в шлюбі 20.06.1995 року сторони набули у спільну сумісну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 49,0 кв. м., що підтверджується Біржовим контрактом № 278 на купівлю-продаж нерухомості від 20.06.1995 року. Згідно п. 3 Біржового контракту № 278 на купівлю-продаж нерухомості від 20.06.1995 року, спірна квартира має вартість 1580000000 (один мільярд п`ятсот вісімдесят мільйонів карбованців) на момент вчинення правочину у 1995 році. Листом КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 1298 від 29.03.2022 року [PERSON] повідомлено, що виконання договору № 2122 від 16.03.2022 року, матеріалів інвентаризаційної справи № 75223 на квартиру [ADDRESS] станом на 29.12.2012 року на праві спільної сумісної власності в цілому за [PERSON] та [PERSON] квартира зареєстрована на підставі біржового контракту № 278 на купівлю-продаж нерухомості від 20.06.1995 року. Позивач зазначає, що частки сторін у спірній квартирі не визначені, але визнаються рівними за загальним правилом спільної сумісної власності подружжя. [INFO] [PERSON] помер. Згідно Витягу № 44/02-14 від 26.08.2022 року із спадкової справи № 9/2022, виданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем майна померлого, в тому числі і трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , за заповітом є [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 1936 року народження, мати померлого [PERSON] , померла [INFO] . На сьогоднішній день виникла необхідність провести поділ спільної сумісної власності між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] як спадкоємцем [PERSON] та в порядку такого поділу визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на частку спірної квартири. Відповідач [PERSON] заперечує поділ спірної квартири з позивачем в позасудовому порядку, а позивач не може оформити право спільної часткової власності в нотаріальному порядку, а тому остання звернулася до суду та просила в порядку поділу спільної сумісної власності визнати за нею право спільної часткової власності на частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв.м., житлвою площею 49,0 кв.м. та на частку підвалу під сарай за тією ж адресою, загальною площею 8,0 кв.м. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач та представник відповідача заперечили в задоволенні позову, також надали суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 27.06.1987 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Даний шлюб розірвано рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.09.1997 року. Під час перебування в шлюбі 20.06.1995 року позивач та [PERSON] придбали у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв.м., житловою площею 49,0 кв.м. Дана спірна квартира була придбана на підставі біржового контракту № 278 на купівлю-продаж нерухомості від 20.06.1995 року. Після розірвання шлюбу позивач відчужила належну їй частину квартири на користь [PERSON] , що підтверджується власноруч написаною розпискою від 21.01.1998 року, відповідно до змісту якої позивачка передає належну їй на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Зі свої сторони [PERSON] сплачує їй за дану частку суму в розмірі 7 тисяч доларів США, що еквівалентно 13 тисячам гривень на момент здійснення відчуження. Представник відповідача зазначає, що дане підтверджує той факт позивачка відчужила належну їй частину в спільній сумісній власності на спірну квартиру [PERSON] . Також представник просив застосувати строк позовної давності. В матеріалах справи міститься відповідь на відзив проти позову, з якої вбачається, що розписка від 21.01.1998 року не може бути допустимим доказом відчуження позивачем своєї частки у спірній квартирі, яка належить їй на праві спільної сумісної власності. Відповідач посилається на те, що розписка від 21.01.1998 року вказує саме на відчуження позивачем відповідачу спірної квартири, а не про те, що за нею відбувся поділ спільного майна подружжя, що також не могло мати місце. Позивач є співвласником спірної квартири і має законне право на її поділ та визнання за нею права власності на його частку, адже право спільної сумісної власності на спірну квартиру наразі є чинним, а відповідач має право на спірну квартиру в обсязі прав, які належали [PERSON] на час смерті, тобто праві спільної сумісної власності. Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає поданий [PERSON] позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом було встановлено факт перебування сторін у зареєстрованому шлюбі до 26.11.1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Вінницьким міським відділом РАГС 26.11.1997 року, запис № 1006. Під час перебування в шлюбі 20.06.1995 року сторони набули у спільну сумісну власність квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 73,2 кв. м., житловою площею 49,0 кв. м., що підтверджується Біржовим контрактом № 278 на купівлю-продаж нерухомості від 20.06.1995 року. Згідно п. 3 Біржового контракту № 278 на купівлю-продаж нерухомості від 20.06.1995 року, спірна квартира має вартість 1580000000 (один мільярд п`ятсот вісімдесят мільйонів карбованців) на момент вчинення правочину у 1995 році. Листом КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 1298 від 29.03.2022 року, [PERSON] повідомлено, що виконання договору № 2122 від 16.03.2022 року, матеріалів інвентаризаційної справи № 75223 на квартиру [ADDRESS] станом на 29.12.2012 року на праві спільної сумісної власності в цілому за [PERSON] та [PERSON] квартира зареєстрована на підставі біржового контракту № 278 на купівлю-продаж нерухомості від 20.06.1995 року. [PERSON] [INFO] помер, відповідний актовий запис № 985, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно, серії [NUMBER] від 15.03.2022 року. Згідно заповіту від 21.07.2007 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому на праві власності квартиру за номером [ADDRESS] , а також усе його майно, де б воно не було та із чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, [PERSON] заповідає в рівних частках кожному [PERSON] та [PERSON] . Згідно Витягу № 44/02-14 від 26.08.2022 року із спадкової справи № 9/2022, виданим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем майна померлого, в тому числі і трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , за заповітом є [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 1936 року народження, мати померлого [PERSON] , померла [INFO] . Позивач [PERSON] в грудні 2022 року звернулася до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Куранової О.В. із заявою про видачу свідоцтва про право спільної часткової власності на частку спільного майна подружжя або постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на частку спільного майна подружжя. Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. 15.12.2022 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] не надала документів необхідних для видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя після смерті [INFO] [PERSON] видане бути не може. Відповідач [PERSON] в грудні 2022 року звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Куранової О.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. 28.12.2022 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] не надав документів, необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] видане бути не може. Правовідносини з приводу поділу майна подружжя [PERSON] та [PERSON] виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю (далі КпШС), положення якого діяли до 01 січня 2004 року. Відповідно до ст.\~22\~КпШС України який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі ст.\~28\~КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно зі ст.\~58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ст. 16 Закону України\~«Про власність» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно зі ст.\~24\~КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 9 своєї постанови від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про\~шлюб та\~сім`ю України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1\~КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічна норма міститься і в Сімейному Кодексі\~України чинному з 01.01.2004 року, на момент існування спірних правовідносин та вирішення спору. Згідно зі ст. 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто ст. 60\~СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідно до ст.\~61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначені вимоги Сімейного кодексу\~України кореспондуються з ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.\~57\~СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За\~п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~(далі - Постанова № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до п. 24 Постанови № 11 не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Отже, з наведених норм права вбачається презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (зокрема, житловий будинок) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що конструкція як\~ст. 22 КпШС, так й\~ст. 60 СК\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте. Тому в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що, спірна квартира за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу. Доводи [PERSON] про те, що після розірвання шлюбу позивачка відчужила належну їй частину квартири на користь [PERSON] , що підтверджується власноруч написаною розпискою від 21.01.1998 року, відповідно до змісту якої позивачка передає належну їй на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Зі свої сторони [PERSON] сплачує їй за дану частку суму в розмірі 7 тисяч доларів США, що еквівалентно 13 тисячам гривень на момент здійснення відчуження судом не приймаються, виходячи з наступного. Розписка датована 21.01.1998 роком, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, а на той час регулювалися положеннями Цивільного кодексу Української РСР в діючій на той час редакції.. Згідно ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими 3 частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. [PERSON] не звертався до суду з позовною заявою про визнання угоди дійсною, а саме розписки від 21.01.1998 року, відтак рішення суду про визнання цієї угоди укладеною відсутнє. Отже, розписка від 21.01.1998 року не є угодою купівлі-продажу спірної квартири недійсною та не може бути допустимим доказом у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так як обставини переходу права власності на нерухоме майно можуть підтверджуватись виключно нотаріально посвідченим договором чи визнаним рішенням суду дійсним розписка від 21.01.1998 року не є допустимим доказом перехову права власності на спірну квартиру в цілому до [PERSON] . Відповідач посилається на те, що розписка від 21.01.1998 року вказує саме на відчуження позивачем відповідачу спірної квартири, а не про те, що за нею відбувся поділ спільного майна подружжя, що також не могло мати місце. Відповідач [PERSON] отримав у спадок спірну кватиру, яка на час смерті [PERSON] належала йому не одноособово на праві приватної власності, а на праві спільної сумісної власності разом з позивачем. Згідно ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Таким чином, відповідач успадкував належну [PERSON] на праві спільної сумісної власності спірну квартиру і не може претендувати на право власності на неї в цілому в порядку спадкування. В п. 12 постанови пленуму Верховного суду України у справі № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено наступне. За загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України. Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивач є співвласником спірної квартири і має законне право на її поділ та визнання за нею права власності на його частку, адже право спільної сумісної власності на спірну квартиру наразі є чинним, а відповідач має право на спірну квартиру в обсязі прав, які належали [PERSON] на час смерті, тобто праві спільної сумісної власності. Представник відповідача просив застосувати строк позовної давності. Згідно із\~ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1\~ст.\~261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В постанові Верховного Суду у справі № 541/312/21 від 10.08.2022 року зроблено правовий висновок про те, що початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В дійсності позивач дізналась про порушення свого права після смерті [PERSON] в 2022 році, коли звернулась до відповідача з приводу розподілу спірного майна, останній відмовив їй в цьому, а 15.12.2022 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Куранова О.О. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відмовила [PERSON] у видачі на її ім`я свідоцтва про право на частку в спільному майні погруддя в разі смерті одного з подружжя. Відтак, [PERSON] не пропустила строк позовної давності. Враховуючи викладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 31860,60 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3\~ст. 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до\~ст. 246 ЦПК України\~якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому\~ст. 270 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Між [PERSON] та адвокатом Піпко А.М. 23.08.2022 року укладено договір № 2 про надання правової допомоги. Відповідно до п. 1.1 1.1. Адвокатське бюро зобов`язується надавати Клієнту правову допомогу: професійну правничу допомогу, включаючи представництво й інші види адвокатської діяльності щодо захисту прав, свобод та інтересів Клієнта в усіх органах державної влади і місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, перед їх посадовими службовими особами, перед фізичними особами-підприємцями і громадянами, в судах України усіх рівнів та інстанцій у справі за позовною заявою Клієнта до [PERSON] про поділ житлової квартири [ADDRESS] та пов`язаних з цим питань (далі - Справа), а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та інші платежі, визначені договором. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, у ній наявний ордер, серії АВ № 1044442 на надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Піпко А.М. Ордер, який видано відповідно до\~Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. В матеріалах справи міститься розрахунок часу, витраченого на надання правничої допомоги (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги) віл 04.05.2023 року на суму 31860,60 грн., акт № 2 приймання передачі наданих послуг від 04.05.2023 року. Таким чином, представником позивача підтверджено обсяг наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, N 33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, N 37246/04). При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд враховує критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Як вбачається з рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; за рішенням ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Але, як вбачається з Постанови ОП КГС ВС від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, у розумінні положень частини п`ятої\~статті 141 ЦПК України\~зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Верховний Суд у постановах від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18 зазначив, що якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Представник відповідача надав суду клопотання про зміну розміру судових витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до 16000,00 грн. На підставі викладеного суд вважає, що заявлена представником позивача сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 31860,60 грн. є неспівмірною зі складністю справи та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги, їх обсягом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом позову. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви та стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. Згідно\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 7912,55 грн.

Outcome: approved