Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася із вказаним позовом до суду, у якому просила визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] , складений на ім`я [PERSON] , посвідчений секретарем Кульчинківської сільської ради Красилівського району Хмельницької області 21 червня 2017 року, за реєстраційним № 10. \~ \~ \~ \~Позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер її дядько [PERSON] , який постійно та одиноко проживав в [ADDRESS] . [PERSON] був рідним братом її батька, а саме [PERSON] , який помер раніше нього, а саме [INFO] . Таким чином, після смерті дядька, а саме [PERSON] , вона є спадкоємицею другої черги за правом представлення, так як її батько та його рідний брат помер раніше нього. Окрім неї інших спадкоємців за законом у [PERSON] не має, власної сім`ї, дітей та дружини він не мав, з дитинства хворів психічним захворюванням, мав вади розвитку, постійно проживав та утримувався батьками, а саме, [PERSON] та матір`ю [PERSON] , які померли. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається із вищезазначеного житлового будинку в с. Кульчинки, а також земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Кульчинківської сільської ради, одна із яких належала йому особисто, а інші були успадковані після смерті батьків. Спадщину дядька [PERSON] вона прийняла, а саме, 29 травня 2018 року подала державному нотаріусу Красилівської державної нотаріальної контори Возній В. Б. заяву про її прийняття. Під час подання даної заяви у зазначеній нотаріальній конторі вона дізналась про наявність заповіту від імені [PERSON] , який був складений 21 червня 2017 року та посвідчений секретарем Кульчинківської сільської ради Томчук Р.І. за № 10, згідно якого [PERSON] нібито заповів усе належне йому на день смерті майно для [PERSON] . Вона категорично незгідна із даним заповітом, вважає його недійсним, так як він не повідає волі [PERSON] , складений внаслідок застосування щодо нього тиску, а також з порушенням встановленого законом порядку посвідчення. Зокрема, [PERSON] з дитинства хворів психічним захворюванням та мав значні вади у розвитку, майже не умів писати та читати, практично не розмовляв, а висловлювався жестами, мімікою та різними звуками типу «угу». Тобто, [PERSON] не міг чітко та уміло висловити свою думку. Також, [PERSON] ніколи не працював по господарству, не умів та не знав як приготовити їжу, випрати речі, не відвідував громадські місця, не умів рахувати та користуватись грішми, тобто був повністю залежний від рідних та близьких. У в`язку з такими обставинами [PERSON] не мав власної сім`ї та практично усе життя проживав із батьками, які здійснювали за ним постійний догляд та надавали йому повне утримання. Після смерті батьків [PERSON] аналогічний догляд за ним здійснював його єдиний рідний брат та її батько [PERSON] . Так як він працював, то деяку допомогу у цьому йому надавала сусідка [PERSON] , а саме, відповідачка, за що їй батько платив кошти. [INFO] [PERSON] помер, у зв`язку з чим догляд за його братом, а саме [PERSON] перейшов до матері. [PERSON] та неї, як єдиних найближчих для нього людей. Однак, вона та матір дуже важко перенесли раптову та трагічну смерть [PERSON] , довгий час не могли оговтатись та змиритись із цим, у зв`язку з чим не могли забезпечити для [PERSON] постійного догляду, а тому її матір звернулась по допомогу у догляді за ним до відповідачки та домовилась із нею, що остання буде готувати для [PERSON] їжу та надавати йому щоденне харчування, за що отримуватиме щомісячну плату в розмірі його місячної пенсії, яку отримуватиме від листоноші, так як [PERSON] все одно не міг та не умів самостійно користуватись грішми. В свою чергу, вона та мати передавали для [PERSON] іншими родичами продукти харчування, необхідні ліки та інші побудові речі. [PERSON] не висловлював елементарних натяків про складення заповіту на відповідачку або будь-яку іншу особу. До того ж, [PERSON] не мав мотивів та підстав заповісти усе своє майно для відповідачки, так як допомога, яка надавалась нею для нього не була безоплатною, а вона щомісяця отримувала його пенсію, незначна частина якої витрачалась на його харчування, а більша її частина на власні потреби відповідачки. Відповідачка користувалася всіма земельними ділянками у власних потребах. Також, в останній рік життя стан здоров`я [PERSON] значно погіршився, а саме він хворів аденомою простати та потребував періодичної медичної допомоги, декілька разів лікувався в умовах стаціонару, у чому вона та її матір надавали йому необхідну допомогу, організовували операцію, доглядали після неї. Таким чином, протягом останнього року свого життя [PERSON] , у зв`язку із смертю батька та брата, самотністю, захворюванням був морально подавлений, байдужий до оточуючого, проявляв ознаки депресії та відчуття безпорадності, а також у харчуванні був залежний від відповідачки та щоб не залишитись без їжі, змушений був підкорятись її вимогам. Зокрема, на сьогоднішній день від сусідів та односельчан [PERSON] вона дізналась, що відповідачка зловживала залежністю від неї останнього, а саме погрожувала, що не дасть йому їжі, якщо він не слухатиме її, закривала його у будинку, керувала всіма його діями, у відповідь на що, [PERSON] слухняно підкорявся її вимогам. До того ж, у зв`язку із психічним захворюванням [PERSON] мав значно знижений інтелект та пам`ять, не міг адекватно та ефективно протистояти сторонньому впливу та навіюванні, логічно мислити та самостійно приймати юридично значимі рішення, не розумів їх наслідків, а також не міг розпоряджатись власним майном. Крім того, [PERSON] не вмів читати та розмовляти, у зв`язку з чим самостійно не міг прочитати текс і будь-якого документа, зрозуміти його зміст та наслідки, а також не міг чітко та однозначно висловитись з приводу будь-чого та будь-кого. В останні роки у нього значно погіршився зір і він майже не бачив. Таким чином,\~якщо припустити,\~що підпис\~на оскаржуваному\~заповіті виконаний\~ [PERSON] ,\~то виконуючи\~його,\~останній,\~зважаючи на\~розумові здібності\~та психічний\~стан,\~невміння читати,\~писати та\~розмовляти,\~не розумів\~значення своїх\~дій,\~а саме,\~який документ\~він підписує\~та який\~його правовий\~наслідок,\~а також\~волевиявлення [PERSON] \~на підписання\~заповіту не\~було вільним.\~Крім того,\~якщо заповідач\~не може\~через фізичні\~вади не\~може сам\~прочитати заповіт,\~посвідчення заповіту\~має відбуватись\~при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Зважаючи на те, що [PERSON] був не писемним та не умів читати, він не міг прочитати вголос текст оскаржуваного заповіту та власноручно написати на ньому рукописний текст наступного змісту: «заповіт мною прочитаний власно вручно підписаний». За таких обставин, у відповідності до вимог абз. 3 ч. 2 ст. 1248 та ч. 2 ст. 1253 ЦК України посвідчення заповіту мало б відбуватись в присутності двох свідків, які мали б в голос зачитати та підписати його. Також в оскаржуваному заповіті зазначено про стягнення із [PERSON] державного мита в сумі 0,85 грн. Однак, [PERSON] не міг самостійно з`їздити до міста Красилів та сплати зазначену суми коштів в банківській установі, а також не сплачував її, так як він ніколи сам не відлучався з місця проживання, не користувався громадським транспортом та банківськими установами, не умів читати та писати, користуватись грішми. Крім того, спірний заповіт посвідчений секретарем Кульчинківської сільської ради Красилівського району Томчук Р.І., яка у встановленому законом порядку не була уповноважена на вчинення нотаріальних дій на території зазначеної сільської ради, а тому не мала права посвідчувати оспорюваний заповіт. Викладене свідчить про порушення встановленого законом порядку посвідчення оскаржуваного заповіту, у зв`язку з чим, згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України він є нікчемним. Представник відповідача подала до суду відзив, у якому щодо задоволення позову заперечила, стверджувала, що позивачем не наведено жодних доказів на підтвердження таких фактів, як психічного та розумового стану заповідача, що вказує на безпідставність заявлених позивачем доводів. Зазначає, що підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно листа № 1050 від 08 жовтня 2018 року Красилівської ЦРЛ, [PERSON] , 1956 року народження у лікаря нарколога, невропатолога та психіатра не перебував. Перебував на диспансерному обліку у лікаря офтальмолога з 1991 року по 2017 рік, але незважаючи на це гострота зору [PERSON] була в межах показників 0.7/0.8, тобто особа цілком в змозі могла бачити та читати тексти за таких показників. [PERSON] самостійно рухався, часто відвідував сільську раду, спілкувався з сусідами та читав. У зв`язку з цим, є достатні підстави вважати, що в момент складання заповіту [PERSON] був психічно здоровий та усвідомлював значення своїх дій, а доводи позивача є лише припущеннями, які не підтверджені жодними доказами. Крім того [PERSON] закінчив повний курс Красилівської заочної школи та міське професійно-технічне училище № 15 м. Глухів Сумської області, що свідчить, що [PERSON] мав освіту, вмів читати, писати, критично мислити та самостійно приймати рішення, а тому під час складання заповіту об`єктивно давав оцінку своїм діям, його волевиявлення було вільним і відповідало його волі. Щодо твердження позивача того, що вона та її матір звернулися до відповідачки з проханням про домовленість, що остання буде готувати їжу для [PERSON] та надавати йому щоденне харчування, за що буде отримувати щомісячну плату в розмірі його місячної пенсії також не відповідає дійсності, оскільки між позивачем, її матір`ю та відповідачкою ніяких домовленостей не було. Догляд за [PERSON] вони не здійснювали. Відповідачка дійсно здійснювала догляд за [PERSON] на прохання його брата [PERSON] , але без жодної оплати, а після смерті [PERSON] добровільно за власною волею. Пенсію [PERSON] відповідачка ніколи не отримувала, оскільки останній самостійно отримував і розпоряджався коштами без будь-якого впливу та залежності від оточуючих. Жодного тиску з боку [PERSON] на [PERSON] ніколи не вчинялося та жодних погроз не висловлювалося. Догляд за [PERSON] здійснювала за власною волею, оскільки інших осіб, які б турбувались про нього не було, що підтверджує можливість [PERSON] об`єктивно мислити, самостійно розпоряджатись грошовими коштами, давати оцінку своїм діям та керувати ними, в тому числі, станом на 21 червня 2017 року, тобто на дату складення заповіту. Щодо твердження позивача щодо порушення порядку засвідчення заповіту зазначає, що зі змісту заповіту [PERSON] від 21 червня 2017 року вбачається, що він містить всі відомості згідно постанови Кабінету Міністрів України № 419 від 15 червня 1994 року «Про порядок посвідчення заповітів і доручень, прирівняних до нотаріально посвідчених», оскільки дотримано письмову форму, зазначено місце і час його складання, дату і місце народження заповідача. Заповіт підписано власноручно заповідачем у присутності відповідної службової особи. Заповіт [PERSON] належним чином зареєстрований та посвідчений уповноваженою на це законом особою, за що сплачено відповідне мито в розмірі 0,85 грн. Зважаючи на те, що [PERSON] не мав жодних фізичних вад, то необхідності у посвідченні заповіту у присутності свідків не було. Крім того, твердження позивача про оплату держмита не самостійно [PERSON] , не свідчить про порушення порядку посвідчення заповіту. Жоден нормативний акт не зобов`язує особу особисту здійснити державного мита, а вимагає дише надання документа, що підтверджує його сплату. Зважаючи на вказане, стверджував, що посилання позивача про те, що спірний заповіт був укладений всупереч волі [PERSON] , оскільки у зв`язку із психічним захворюванням останнього, об`єктивно мислити, невміння читати та писати є необґрунтованими, а тому просив в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, наполягали на його задоволенні. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені,заяв про відкладення справи не подали, в зв`язку з чим розгляд справи здійснюється у їх відсутності. Свідок [PERSON] дала показання суду про те, що знала [PERSON] добре, зокрема пам`ятає, що [PERSON] часто приїжджав із батьками до них у гості, при цьому, будучи вже дорослим, поводив себе як дитина, постійно перебував біля матері, ні з ким не спілкувався, сам себе доглянути не міг, тому його повністю доглядала матір, при цьому, ні в місті, ні в часі не орієнтувався. Після смерті матері проживав з батьком, допомагав їм брат [PERSON] . Після смерті батька став агресивним, почав висувати претензії, що йому ніхто не допомагає. Категорично ствердила про те, що [PERSON] в силу свого психічного стану здоров`я, хоч і міг поставити свій підпис, однак абсолютно не розумів зміст того, що підписує. Свідок [PERSON] дала показання суду про те, що вона перебувала 40 років у шлюбі з братом [PERSON] [PERSON] . Батько [PERSON] був психічно хворим, мав інвалідність. Петро його боявся, тому що той був агресивним. Петро не був фізично розвинутий, мав спотворене обличчя, в нього не було зубів, у школі не навчався, закінчив спеціальний інтернат, але мав диплом ПТУ (якого не закінчував і не навчався у ньому), оскільки їх родич був директором цього закладу, тому йому і видали такий диплом. Петро все своє життя в силу психічного захворювання був безпорадним, не міг себе сам обійти, мати його мила, одягала поки була жива. Діяв тільки за вказівкою, самостійно рішення ніколи не приймав, коли ходив у магазин, то треба було чітко дати гроші і вказати, що купити. Говорив однослівно, два-три слова, ніколи не читав, міг тільки переписати написане, єдине, що, його навчили розписуватися, але він не розумів, що підписує і для чого. За ним доглядала мати [PERSON] , але приблизно у 2003 році вона померла. Після її смерті догляд за [PERSON] здійснював його батько, якому допомагала сусідка [PERSON] . В 2016 року батько захворів і зліг, тому всі турботи по догляду за [PERSON] та їхнім батьком лягли на її чоловіка [PERSON] та на неї. Це була постійна допомога, а саме, прання, наймались люди для обробки городу, а також привозилась їжа. Чоловік приїжджав кожен тиждень. Потім її чоловік [PERSON] попросив сусідку [PERSON] , щоб вона варила обід, за що платив останній по 500 грн. в місяць. Продукти чоловік купував сам. Крім того, її чоловік возив [PERSON] на лікування в Хмельницький психіатричний диспансер, який знаходиться на вул.. Кам`янецькій в м. Хмельницькому. [PERSON] лікувався в Скаржинцях, але був проти, що б там лікувався син [PERSON] , оскільки казав, що [PERSON] там пропаде. [INFO] помер її чоловік, але вона продовжувала допомагати [PERSON] . Батько - [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті [PERSON] продовжувала доглядати за [PERSON] . Десь із середини 2016 року вона перестала доглядати, оскільки [PERSON] її до нього не підпускала, натравлювала на неї собаку, так що вона не мала доступу до будинку. Коли вона разом із донькою приїхала провідати [PERSON] на Різдво та привезла йому речі і продукти, то [PERSON] сказав: «що в нього є [PERSON] і він буде жити з нею і більше йому нікого не треба». Вона знала, що [PERSON] розумово відсталий і легко підпадає під вплив. [PERSON] є такою людино, яку в селі бояться, тому що вона конфліктна. Ще коли сусідка [PERSON] допомагала батькові та [PERSON] по господарству, [PERSON] погрожувала їй, казала що задушить, після чого [PERSON] відмовилася допомагати. Після цього [PERSON] одноосібно почала наглядати за [PERSON] і нікого до нього не підпускала. Категорично ствердила, що в силу своїх розумових здібностей [PERSON] був настілки відсталий, що не міг зрозуміти , що підписує заповіт. Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона є сестрою позивачки. Вона пам`ятає, коли в дитинстві, з татом ( [PERSON] ) приїжджала в село до дідуся [PERSON] , то бачила, що її дядько [PERSON] був завжди біля діда та баба і поводив себе як дитина. З нього насміхалися чужі люди і їй було ніяково за дядька, тому що вона розуміла, що він не такий як всі, що з нього сміються. На запитання відповідав тільки «так» чи «ні», спілкування не було. Займався легкою роботою, а саме, косив траву біля дороги, підсипав пісок. Навчався в Антонінській спецшколі. ЇЇ батько [PERSON] їздив його відвідувати. Після смерті батька [PERSON] ще трішки спілкувався з родичами, а потім різко змінився і став агресивним. Знає, що [PERSON] готувала їжу [PERSON] , однак здійснювала це за гроші і користувалася його городом. Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона проживає в селі з 1983 року і є сусідкою [PERSON] та знала його сім`ю, оскільки проживала через дорогу. [PERSON] був не адекватний, міг ховатися, тікати, його ловили, блудив. Його син [PERSON] був відсталий, не міг говорити, не розумів ні в грошах, ні в справах, по господарстві нічого не робив, також міг забувати, не вчився, так як постійно проживав в селі та нікуди не виїжджав. Робив по господарству все його брат [PERSON] . Коли він залишився сам , то сусідка [PERSON] взяла його в «оборот». Вважає, що [PERSON] його намовила проти всіх, бо спочатку він з сусідами був в нормальних відносинах, а після спілкування з [PERSON] почав уникати. Хоча [PERSON] і дивилась за ним, але він був голодний, ходив по сусідах і просив їсти. Один раз сказав [PERSON] , що б визвала поліцію, бо [PERSON] захворів, а [PERSON] зачинила його в хаті і нікого не пускала. Суд, заслухавши думку учасників справи, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України). Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Судом встановлено, що 21 червня 2017 року [PERSON] , [INFO] , було складено заповіт, посвідчений Томчук Р.І. секретарем Кульчинківської сільської ради Красилівського району Хмельницької області, реєстровий № 10, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповів [PERSON] все рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, і на що він за законом матиме право. У тексті заповіту зазначено, що заповіт записаний секретарем Кульчинківської сільської ради, зі слів [PERSON] , до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписаний ним у її присутності о 14 год. 45 хв. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] є спадкоємицею другої черги за правом представлення. Згідно зі статтями 1216, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 Цивільного процесуального кодексу України, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) надав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно із частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18). Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Як вже зазначалося, для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12). Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України. Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року клопотання представника позивачки [PERSON] про призначення експертизи задоволено та призначено у справі судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Хмельницької обласної психіатричної лікарні № 1. На вирішення експертам поставлено таке запитання: « Чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , значення своїх дій та чи міг він керувати ними станом на 21 червня 2017 року, в саме, на час складання заповіту?». У висновку судово-психіатричної експертизи № 147 від 07 березня 2019 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними станом на 21 червня 2017 року, а саме, на час складання заповіту, тобто на момент складання заповіту, [PERSON] внаслідок значно зниженого інтелекту, пам`яті не міг адекватно та ефективно протистояти сторонньому впливу, логічно мислити та самостійно приймати юридично-значимі рішення, не розумів їх наслідків, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Не погодившись з висновком експерта № 147, представник відповідача подала до суду клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки стверджувала, що дана експертиза проведення з порушенням чинного законодавства, а саме, що вказаний висновок має вкрай малий об`єм, викладений дуже скорочено, поверхнево, без обґрунтувань висновку та посилань на певні методичні на наукові данні, записи в медичну картку здійснювались лікуючим лікарем, який не був уповноважений проводити психіатричний огляд, в вказаному висновку відсутні відомості про ім`я по батькові експертів, данні про освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень, дата видачі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, ким видано та строк його дії, не зазначено нормативні акти, методики, рекомендовано науково-технічна та довідкова література, інші інформаційні джерела, які використовувались при вирішенні поставлених експерту питань, нагаолушує також і на недоречності використання медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] № 2592 для встановлення недійсності заповіту від 21 червня 2017 року. Відповідно до статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Ухвалою суду від 08 лютого 2021 року клопотання представника відповідачки [PERSON] про призначення експертизи задоволено та призначено у справі повторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». На вирішення експертам поставлено таке запитання: « Чи усвідомлював [PERSON] , [INFO] , значення своїх дій та чи міг він керувати ними станом на 21 червня 2017 року, в саме, на час складання заповіту?». У висновку судово-психіатричної експертизи № 18/к від 15 вересня 2021 року зазначено, що на час складання заповіту, 21 червня 2018 року, [PERSON] страждав раннім набутим недоумством у виді розумової відсталості в ступені вираженої дебільності з емоційно-вольовими розладами та був нездатним усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Аналізуючи викладене, оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням вказаних обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. Зокрема до таких висновків суд прийшов на основі таких доказів, як висновок судово-психіатричної експертизи № 18/к від 15 вересня 2021 року, показаннях свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідженої медичної документації та інших матеріалів справи. При цьому суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що [PERSON] усвідомлював свої дії та міг керувати ними, що відповідно визначає дійсність підписаного ним заповіту, оскільки він навчався в ПТУ, спростовується показаннями свідків, які показали, що [PERSON] нікуди з села не виїжджав, а диплом ПТУ він отримав, оскільки директором навчального закладу в м. Глухів був родич батька [PERSON] . Крім того, підписання самого тексту заповіту не свідчить про те, що [PERSON] усвідомлював, що він підписує саме такий документ і його усвідомлював його зміст, оскільки з сукупності досліджених доказів вбачається, що здійснити підпис він міг, оскільки його цьому навчили, однак усвідомити факт вчинення такого правочину він не міг в силу свого психічного захворювання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На стягненні судових витрат позивач не наполягає. Користуючись принципом диспозитивності, визначеним ч. 1 ст.\~13 ЦПК України, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача не вбачається.

Outcome: approved