Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

В серпні 2018р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 2-7 т.1) до відповідачів: Київської міської ради, Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі по тексту - Департамент), в якому просила суд: - визнати за собою право власності на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона працювала на посаді двірника в ЖЕК 1001 КП «Житлово-експлуатаційна контора «Михайлівська», і у зв`язку з відсутністю в неї та членів її сім`ї житла, за розпорядженням начальника ЖЕК 1001 [PERSON] вона вселилася до спірної квартирі, в який проживає по теперішній час, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується цією квартирою, утримує її, а тому на підставі ст. 344 ЦК України, просила суд визнати за нею право власності на спірну квартиру. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. від 08 серпня 218р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено справу в підготовче засідання. 10 жовтня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 46-52 т.1), в якому Департамент проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки вселення позивачки до будинку відбулося з порушенням житлового законодавства. Крім того, зазначений будинок, є аварійним, а мешканці, які в ньому проживають на законних підставах підлягають відселенню. 10 жовтня 2018р., в порядку ст. 193 ЦПК України, Департаментом було подано зустрічний позов (а.с. 104-111 т.1) до відповідачів: [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Київська міська рада, Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, і з урахуванням уточнень до нього, які надійшли на адресу суду: 26 листопада 2018р. (а.с. 221-223 т.1), 06 травня 2019р. (а.с. 107-114 т.2), просив суд: - виселити [PERSON] , малолітню дитину [PERSON] - [PERSON] , 2006р. народження, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітніх дітей [PERSON] - [PERSON] , 2008р. народження, [PERSON] , 2013р. народження, [PERSON] , [PERSON] , які безпідставно вселилися та проживають в квартирі [ADDRESS] , без надання іншого житла. Свої зустрічні позовні вимоги Департамент обґрунтовував тим, що він є балансоутримувачем зазначеного будинку, який визнаний аварійним, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва, і оскільки відповідачі за зустрічним позовом самоправно зайняли квартиру [ADDRESS] в цьому будинку, то вони підлягають відселенню без надання іншого приміщення, на підставі ст. 116 ЖК України. 31 жовтня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на первісний позов (а.с. 194-196 т.1), в якому первісний позивач [PERSON] первісний позов підтримала, зазначивши, що доводи Департаменту у відзиві на позов є безпідставними, оскільки вселення до спірної квартири відбулося за розпорядженням начальника ЖЕК 1001, а не самоправно первісною позивачкою та членами її сім`ї, яка відкрито та добросовісно користується спірною квартирою. 14 листопада 2018р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на первісний позов (а.с. 204-207 т. 1), в яких Департамент проти позову заперечив, з підстав наведених у відзиві на первісний позов. 26 листопада 2018р. протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом. 19 грудня 2018р., 18 листопада 2019р. на адресу суду надійшли відзиви на зустрічний позов, у відповідних редакціях (а.с. 228-232 т. 1, а.с. 23-28 т. 3), в яких сторона відповідачів за зустрічним позовом, в особі представника [PERSON] проти зустрічного позову заперечили, зазначивши, що відповідачі за зустрічним позовом не мають іншого житла для проживання, а розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 23 серпня 2018р. не є беззаперечною підставою для виселення сторони відповідачів за зустрічним позовом зі спірної квартири, при цьому сторона відповідачів за зустрічним позовом звертала увагу суду на практику ЄСПЛ, яка не була врахована позивачем за зустрічним позовом. 25 січня 2019р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічний позов (а.с. 243-249 т. 1), яка за змістом аналогічна зустрічному позову, при цьому сторона позивача за зустрічним позовом звертала увагу суду на положення ст. ст. 58, 61 ЖК України. 07 лютого 2019р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на зустрічний позов, в яких сторона відповідачів за зустрічним позовом, в особі представника [PERSON] проти зустрічного позову заперечила, з підстав зазначених у відзиві на зустрічний позов. 05 квітня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на первісний позов (а.с. 81-83 т.2), в якому первісний відповідач Київська міська рада проти первісного позову заперечила, зазначивши, що первісною позивачкою не враховані положення ст. ст. 335, 344 ЦК України, і вона не є добросовісним набувачем спірної квартири. Крім того, сторона відповідача за первісним позовом, посилалася також на розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) за № 1541 від 23 серпня 2018р., відповідно до якого були затверджені акти про непридатність для проживання в будинках мешканців, в тому числі будинку [ADDRESS] , у зв`язку з їх аварійністю. Відповідь на відзив Київської міської ради на первісний позов до суду не подавалась. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 14 квітня 2020р. на адресу суду надійшли пояснення третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Розпорядженням від 25 серпня 2020р. за № 01-08-547 здійснено повторний автоматичний розподіл справи між суддями. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 серпня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2020р. прийнято справу до розгляду та призначено в підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні первісна позивачка [PERSON] та її представники заявлений первісний позов підтримали, в повному обсязі, з підстав, зазначених в ньому просили суд його задовольнити, та залишити без задоволення зустрічний позов. В судовому засіданні представники первісних відповідачів: Департаменту, Київської міської ради проти задоволення первісного позову заперечували та просили суд задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, підтримала первісний позов, та заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Решта учасників процесу, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе справу розглянути справу у відсутності осіб, які не з`явилися. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона з листопада 2005р. вселилася до спірної квартири [ADDRESS] , за усним розпорядженням її безпосереднього керівника начальника ЖЕК № 1001 Мошковського О.А., який зазначив, що всі документи їй будуть надані після того, як вона відпрацює на посаді двірника не менше 10 років. Після вселення до квартири, власними силами позивачкою та членами її сім`ї було здійснено оздоблювальний ремонт. У зв`язку з відсутністю належних документів, постачальники житлово-комунальних послуг відмовляються укласти з нею відповідні договори, водопостачання здійснюється безперебійно, а енергопостачання їй надає сусід, який проживає та зареєстрований в цьому будинку. Прибирання прибудинкової території здійснюється мешканцями цього будинку самостійно. Допитана в судовому засіданні, за заявою первісного позивача свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала разом з [PERSON] , також обіймала посаду двірника, та проживала в сусідній квартирі в будинку [ADDRESS] з 2003р. по 2005р. Вона була безпосереднім свідком, вселення первісної позивачки та членів її сім`ї до квартири [ADDRESS] в цьому будинку в листопаді 2005р. Свідку стало відомо, зі слів начальника ЖЕК №1001 Мошковського О.А. про заселення [PERSON] до спірної квартири, так як начальник ЖЕКу спочатку пропонував заселити [PERSON] з сім`єю до квартири [PERSON] , на що вона не погодилась, тому [PERSON] з сім`єю була заселена до сусідньої квартири [ADDRESS] . Свідок зазначала, що майже всі працівники цього ЖЕКу проживали в будинку на підставі усного розпорядження начальника ЖЕКу №1001 Мошковського О. А., так як письмових документів нікому не видавали. Також [PERSON] підтвердила факт постійного та безперервного проживання [PERSON] з сім?єю в спірній квартирі з 2005р. по теперішній час. Свідок [PERSON] в судовому засіданні також підтвердив факт заселення [PERSON] з членами її сім`ї до спірної квартири [ADDRESS] в листопаді 2005р. на підставі усного розпорядження начальника ЖЕКу №1001 Мошковського О.А., про що йому стало відомо зі слів начальника цього ЖЕКу №1001, а також факт безперервного проживання первісної позивачки в спірній квартирі з 2005р. по теперішній час. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, будівля [ADDRESS] , 16 квітня 2018р. була зареєстрована на праві власності за Територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради (а.с. 209 т.4). З матеріалів справи вбачається, що зазначена будівля № 12 в літері «А», виступала предметом інвестиційного договору, укладеного 01 червня 2007р. між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ТОВ «Пантеон-Інвест». Крім того, право власності на зазначену будівлю було зареєстровано за ТОВ «Вестіга» на підставі договору купівлі - продажу від 30 вересня 2010р. Звертаючись до суду з вказаним первісним позовом, позивачка просила суд визнати за собою право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] , зазначивши що з листопада 2005р. вона відкрито, добросовісно та безперервно володіє та користується цією квартирою. Судом встановлено, та не спростовано, стороною відповідачів за первісним позовом, що з листопада 2005р. первісна позивачка вселилась до зазначеної вище квартири на підставі усного розпорядження начальника ЖЕКу №1001 Мошковського О.А., як працівник зазначеної установи (працювала на посаді двірника з 15 грудня 2003р. (а.с. 13 т.1), в якій проживає, і на час ухвалення рішення по справі. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина 2 статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вищевказаних умов у сукупності. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9, 10 Постанови за № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Обґрунтовуючи заявлені позові вимоги первісна позивачка посилалася на письмові докази, а саме: довідками з КП ЖЕК «Михайлівська» (а.с. 17 т. 1.), медичними довідками сина первісної позивачки, в яких зазначено фактичне місце проживання - спірна квартира (а.с. 18 т.1), актом обстеження житлового приміщення (а.с. 19 т. 1), довідками на (а.с. 22 - 24 т. 1) підтверджено факт проживання членів сім?ї [PERSON] у спірній квартирі. Разом з тим, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23 серпня 2018р. за № 1541 «Про деякі питання технічного стану жилих будинків [ADDRESS] на [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] », затверджені акти про непридатність для проживання (аварійність) цих будинків, при цьому п. 5 вказаного розпорядження визнано ці будинки непридатними для проживання (аварійними). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги правові позиції Верховного Суду висловлені в постановах по справах: № 910/17274/17 від 14 травня 2019р., № 755/16913/16-ц від 24 січня 2019р., № 552/1354/18 від 28 квітня 2020р., суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення первісного позову. Звертаючись до суду з вказаним зустрічним позовом, позивач за зустрічним позовом зазначав, що вказане звернення зумовлене тим, що він є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , зазначивши, що відповідачі за зустрічним позовом не мають правових підстав проживати у спірній квартирі, а тому на підставі ст. 116 ЖК України підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні, представник позивача за зустрічним позовом, не могла пояснити суду, в силу положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, за захистом якого порушеного, невизнаного або оспорюваного права звернувся позивач за зустрічним позовом з вказаним позовом, при цьому зі змісту остаточної редакції зустрічного позову вбачається, що Департамент діє у власних інтересах, а не в інтересах власника будинку [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Таким чином, у справі «Прокоповичпроти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні, сторона відповідачів за зустрічним позовом визнала, що відповідачі за зустрічним позовом: [PERSON] , [PERSON] в спірній квартирі не проживають. Доказів проживання в спірній квартирі інших відповідачів за зустрічним позовом, крім відповідачки [PERSON] стороною позивача за зустрічним позовом до суду надано не було. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006р. у справі «Проніна проти України»).

Outcome: dismissed