Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

21 вересня 2021 року перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Державного агентства меліорації та рибного господарства України до [PERSON] , про відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконного звільнення працівника. У позовній заяві посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15.12.2020 та постановою Миколаївського апеляційного суду від 07.04.2021 у справі № 477/1411/20: 1.поновлено [PERSON] на посаді моториста-стернового в Управлінні Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області (Миколаївський рибоохоронний патруль); 2.стягнуто з Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області (Миколаївський рибоохоронний патруль) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.06.2019 по 15.12.2020 у сумі 91 789,11 грн. без утримання податку та обов`язкових платежів. Таким чином, є доведеним встановлений судом факт, що звільнення [PERSON] з посади моториста-стернового в Управлінні Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області здійснено з порушенням вимог трудового законодавства. Відповідно до інформації Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області, 22.04.2021 [PERSON] виплачено 73 890,26 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується платіжним дорученням № 85 від 22.04.2021 року. Порушення, яке зумовило поновлення працівника на роботі та виплату йому коштів у розмірі 73 890,26 грн. допущено з вини в.о. начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області Міщенка Є.В. яким видано незаконний наказ про звільнення [PERSON] з роботи. Посилаючись на вищевикладене, положення ст.130, п.8 ст. 134, 237 КЗпП України, а також наявність підстав для звернення прокурора із вказаним позовом до суду, прокурор просив стягнути з [PERSON] на користь Державного агентства меліорації та рибного господарства України шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення працівника [PERSON] у сумі 73\~890 (сімдесят три тисячі вісімсот дев`яносто) грн. 26 коп., а також судові витрати. Прокурор у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав у ньому викладених та просив задовольнити. Від представника Державного агентства меліорації та рибного господарства України надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань від нього не надходило, правом на подання відзиву не скористався. Суд, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю. Згідно з рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15.12.2020 та постанови Миколаївського апеляційного суду від 07.04.2021 у справі № 477/1411/20, якою вищевказане рішення було змінено 27 вересня 2017 року [PERSON] був прийнятий до Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області Миколаївський рибоохоронний патруль на посаду моторист-стерновий, про що видано наказ 26 вересня 2017 року № 142-К . Наказом від 26 червня 2019 року № 91-К винесеним в.о. начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області Міщенком Є.В., [PERSON] звільнено з займаної посади на підставі висновку Комісії з проведення службового розслідування від 25 червня 2019 року, за прогул без поважних причин Рішенням суду першої інстанції визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади моториста-стернового в Управлінні Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області Миколаївський рибоохоронний патруль зв`язку з чим, позивача поновлено на роботі, як такого, що був незаконно звільнений. Рішення суду першої інстанції в цій частині згідно до постанови Миколаївського апеляційного суду від 07.04.2021 у справі № 477/1411/20 залишено без змін. Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15 грудня 2020 року в частині вирішення вимог [PERSON] до Державного агентства рибного господарства в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області (Миколаївський рибоохоронний патруль) про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судових витрат змінено. Вирішено стягнути з Державного агентства рибного господарства в особі Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області (Миколаївський рибоохоронний патруль) (ЄДРПОУ 40850821) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 червня 2019 року по 15 грудня 2020 року у розмірі 91 789,11 грн. без утримання податку та інших обов`язкових платежів, а також 1740,83 грн. судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 07.04.2021 року. Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наказом виданим начальником Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області Міщенком Є.В від 12.04.2021 року за №76-К, [PERSON] скасовано наказ від 26.06.2019 року №91-К «Про звільнення [PERSON] », [PERSON] поновлено на роботі з 26.06.2019 року, та постановлено про виплату середньомісячного заробітку на користь [PERSON] за період 26 червня 2019 року по 15 грудня 2020 року у розмірі 91 789,11 грн. Відповідно до інформації Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області, 22.04.2021 [PERSON] виплачено 73 890,26 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підтверджується платіжним дорученням № 85 від 22.04.2021 року. \~ \~ \~ \~Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення\~статті 235 КЗпП України\~встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Відповідно до частин першої та другої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною другою\~статті 235 Кодексу законів про працю України\~передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Частиною першою\~статті 233 КЗпП України\~передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом частини другої\~статті 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Згідно із частиною першою статті\~3\~та статтею\~4 КЗпП України\~трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з\~Кодексу законів про працю України\~та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої\~статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою\~статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена\~статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша\~статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя\~статті 24 КЗпП України). Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Ураховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга\~статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні\~статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Відповідно до\~ст. 130 КЗпП України\~працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Пунктом 8\~ст. 134 КЗпП України\~передбачено повну матеріальну відповідальність службової особи, винної в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Згідно\~ст. 237 КЗпП України\~суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Пунктом 13\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8\~ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до п. 20 вказаної постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Згідно з п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 11.11.1992 при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.3 ст.134 та нової редакції\~ст.237 КЗпП України\~(з 11 квітня 1992 року) настає повна обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. У відповідності до ч. 1\~ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченому відшкодуванням, якщо інший розмір не встановлений. Отже, оскільки звільнення [PERSON] відбулося з порушенням Закону, то у винної в цьому особи в.о. начальника Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області Міщенка Є.В. виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у вигляді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 4\~ст. 136 КЗпП України, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за підлеглості органу позовом вищестоячого в порядку підлеглості органу. Постановою Кабінету Міністрів України № 895 від 30.09.2015 затверджено Положення про Державне агентство рибного господарства України. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.05.2021 № 539 «Деякі питання розподілу окремих повноважень центральних органів виконавчої влади у сфері меліорації земель» перейменовано Державне агентство рибного господарства України на Державне агентство меліорації та рибного господарства України. Відповідно до Положення про Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області, затвердженого наказом Державного агентства рибного господарства України від 15.07.2016 № 229 (у редакції наказу Державного агентства рибного господарства України від 15.07.2016 № 504), Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області є територіальним органом Державного агентства рибного господарства України, діє у його складі як відокремлений структурний підрозділ і йому підпорядковується. Відповідно до п. 5 Положення про Державне агентство меліорації та рибного господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 895 від 30.09.2015, Держрибагентство, з метою організації свої діяльності, окрім іншого, контролює діяльність територіальних органів Держрибагентства, організовує планово-фінансову роботу в апараті Держрибагентства, його територіальних органах. Пунктом 15 зазначеного Положення передбачено, що Держрибагентство є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства. Таким чином, вищестоящим в порядку підлеглості органом відносно Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області є Державне агентство меліорації та рибного господарства України. \~ \~ \~ \~Статтею 131 Конституції України\~на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Право прокурора звертатися до суду в інтересах держави передбачено також\~статтею 23 Закону України «Про прокуратуру»\~та\~статтею 56 ЦПК України. У відповідності до ч.4\~ст. 56 ЦПК України\~прокурор, який звертаються до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Згідно з частиною 3\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з також у разі відсутності такого органу Аналіз п. 3 ч. 1\~ст. 131-1 Конституції України\~та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка с неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове З`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. У даному випадку у зв`язку з не здійсненням захисту інтересів держави, прокурор звертається до суду в інтересах Державного агентства водних ресурсів України як органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Державним агентством водних ресурсів України у порушення зазначених положень законодавства не вжито заходів до стягнення з [PERSON] у судовому порядку шкоди завданої незаконним звільненням [PERSON] . Крім того, 25.05.2021 року окружною прокуратурою на адресу Державного агентства меліорації та рибного господарства України, скеровано лист про надання інформації щодо вжитих заходів з приводу стягнення з [PERSON] , матеріальної шкоди, заданої незаконним звільненням [PERSON] , у порядку регресу та повідомлення причин бездіяльності, у разі невжиття заходів. 03.06.2021 року Держрибагентством повідомлено оружну прокуратуру про витребування з Управління агентства рибного господарства у Миколаївській області інформації та документів про виконання рішення суду про поновлення [PERSON] та виплати йому коштів за час вимушеного прогулу, а 27.08.2021 року повідомлено про відсутність підстав для стягнення коштів з [PERSON] в порядку регресу з огляду на відсутність в його діях умислу на заподіяння шкоди державним інтересам. Отже, попри очевидність допущеного відповідачем правопорушення, позивачем самостійно не вжито вичерпних заходів, спрямованих на відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника. Таким чином, вказане свідчить про не здійснення захисту інтересів держави та є підставою для звернення прокурора із позовом до суду в інтересах держави в особі Державного агентства водних ресурсів України. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності міністерств та інших центральних органів виконавчої влади здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, крім випадків, визначених законом. \~ \~ \~ \~Пунктом 6 Положення про Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області, передбачено обов`язок забезпечення ефективного, результативного і цільового використання бюджетних коштів. \~ \~ \~ \~Таким чином, бюджетні кошти, витрачені на виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мали забезпечувати діяльність Управління Державного агентства рибного господарства у Миколаївській області та виконання його функцій та завдань. Звернення прокурора до суду з відповідним позовом спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності та належного забезпечення рівня фінансування територіального органу центрального органу виконавчої влади, яким реалізуються повноваження\~у сфері розвитку водного господарства, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів. Будь-якого іншого способу\~захисту порушеного права держави чинним законодавством не встановлено. За практикою Європейського суду з прав людини (рішення ЄСПЛ від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Російської Федерації», від 26.06.2009 у справі «Бацаніна проти Росії») підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів держави. Європейський суд вважає, що обставина ініціювання порушення справи прокурором перед судом не ставить протилежну сторону у «суттєво невигідне становище» за умови дотримання прокурором «справедливого балансу між сторонами (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Бацаніна проти Росії»). За сталою практикою Європейського суду принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 та «Ankerl v. Switzerland» від 23.10.1996). У той же час, саме не звернення уповноваженого органу до суду вже саме по собі ставить державу, як сторону в процесі, у невигідне становище через не реалізацію права на звернення до суду за захистом прав. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Беззаперечним є той факт, що позов прокурора, у даному випадку, єдиним ефективним засобом захисту порушених інтересів держави. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1\~статті 131-1 Конституції України\~щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Отже, достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу державної влади, місцевого самоврядування є, зокрема, факт не здійснення цим органом захисту державних інтересів незалежно від причин такої бездіяльності. Факт порушення інтересів держави та не здійснення у зв`язку з цим Миколаївською міською радою захисту законних інтересів держави підтверджуються матеріалами позовної заяви, a причина, через яку позивачем не здійснено відповідних дій, жодним чином не перешкоджає прокурору здійснювати представництво інтересів держави в особі вказаного органу згідно зі\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18. Згідно з останньою сам факт не звернення до суду відповідного органу з позовом. який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ч.2\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved