Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

26.04.2023 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь основну суму боргу в розмірі 310771,00 гривень, суму інфляційних витрат у розмірі 136428,47 гривень, суму 3 % річних у розмірі 27969,39 гривень, моральну шкоду у розмірі 10000,00 гривень та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.01.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Попередній договір засвідчено нотаріусом Квінікадзе О.Б. та зареєстровано в реєстрі під номером 26 (нотаріальний бланк ННО747412). Згідно пункту 1 Попереднього договору, продавець у строк до 31.03.2020 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартири [ADDRESS] , загальною площею 28,7 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1005 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0031, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 621542 гривень (еквівалентно 22186 доларів США). Згідно пункту 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 621542 гривень протягом одного місяця. Всупереч умовам Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 31.03.2020 року, так і станом на день подання позовної заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію. Крім того, всупереч умовам Попереднього продавцем не повернуто покупцю одержану від нього суму авансу як протягом одного місяця, так і станом на день подання позовної заяви. Позивач підтверджує, що одна з двох квартир була продана по переуступці і гроші за неї були повернуті, про що на першій сторінці Попереднього договору міститься запис "18.11.2019 Квартира № 47 продана по переуступці, підпис". Таким чином, продавець мав борг перед покупцем по одній з двох квартир, а саме по квартирі [ADDRESS] . Отже, мав повернути згідно Попереднього договору 621542/2=310771 гривень. Так, позивач вказував, що у зв`язку із не поверненням коштів сплачених за попереднім договором сума трьох процентів річних від простроченої суми, за період з 01.04.2020 року до 31.03.2023 року складає 310771*0,03*(36 місяців/12)=27969,39 гривень. Встановлений індекс інфляції за квітень-грудень 2020 року - 4,3% за 2021 рік 10%, за 2022 рік 26,6%, за січень-березень 2023 року - 3%. Тобто сукупно 43,9%, що складає 310771*0,439=136428,47 гривень. Враховуючи викладене, позивач зазначала, що підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 10000,00 гривень, враховуючи, що її родина вже майже три роки вимушена жити без власного житла, на яке вони розраховували. І це в умовах пандемії, а пізніше і війни. 27.04.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача через канцелярію суду зареєстрував заяву, в якій просили суд здійснювати розгляд справи у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Відповідно до ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі\~неявки всіх\~учасників справи\~у судове\~засідання,\~яким завершується\~розгляд справи,\~або розгляду\~справи без\~повідомлення (виклику)\~учасників справи,\~суд підписує\~рішення без\~його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України). У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 14.01.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Попередній договір засвідчено нотаріусом Квінікадзе О.Б. та зареєстровано в реєстрі під номером 26 (нотаріальний бланк ННО747412). Згідно пункту 1 Попереднього договору, продавець у строк до 31.03.2020 року зобов`язувався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартири [ADDRESS] , загальною площею 28,7 кв.м. та квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,7 кв.м. в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1005 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0031, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно пункту 4 Попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу в розмірі 621542 гривень (еквівалентно 22186 доларів США). Згідно пункту 5 Попереднього договору, сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений Попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 621542 гривень протягом одного місяця. Всупереч умовам Попереднього договору, продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 31.03.2020 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі. Позивач підтвердив, що одна з двох квартир була продана по переуступці і гроші за неї були повернуті, про що на першій сторінці Попереднього договору міститься запис "18.11.2019 Квартира [ADDRESS] продана по переуступці, підпис". Таким чином, продавець мав борг перед покупцем по одній з двох квартир, а саме по квартирі [ADDRESS] . Станом на 19.06.2023 року відповідач свої зобов`язання по зазначеному попередньому договору не виконав, будинок не збудував та не ввів в експлуатацію, договір купівлі-продажу не уклав, квартиру у власність позивача не передав. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно умовами Договору визначено термін укладення основного Договору 31.03.2020 року. Принцип належного виконання зобов`язання, визначений чинним законодавством України, полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pacta sunt servanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідач знав про порушення ним умов договору, оскільки будинок не було побудовано та введено в експлуатацію, і починаючи з 01.04.2020\~року мав повернути грошові кошти прийняті в вигляді авансу в сумі 310771,00 гривень, проте ним не було здійснено таких дій. Відповідачем було порушено, зобов`язання, визначені умовами Договору, щодо обов`язку збудувати та ввести в експлуатацію житловий будинок на земельній ділянці площею 0,1005 га, кадастровий номер якої 3222486200:03:006:0031,\~що знаходиться\~в [ADDRESS] до 31.03.2020 року та укласти з позивачем основний договір купівлі-продажу визначеної в договорі квартири. Відповідачем не виконано зобов`язання, передбачено умовами договору щодо повернення позивачу отриманого авансу в розмірі 310771,00 гривень у зв`язку з не укладенням основного договору. Згідно зі ст. 625 ЦК України, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). Період нарахування інфляційних втрат визначено позивачем за період з 01.04.2020 року по 31.03.2023 року та перевірено судом й становить 136428,47 гривень. Відсоткова ставка 3% річних визначено позивачем за період з 01.04.2020 року по 31.03.2023 року та перевірено судом й становить 27969,39 гривень. Відповідачем на спростування проведеного позивачами розрахунку щодо розміру трьох процентів річних, інфляційних збитків не долучено будь-яких доказів, не подано інший контрозрахунок, зважаючи на погоджений строк сплати грошових коштів. На підставі належним чином оцінених доказів поданих позивачем, встановивши наявність у відповідача [PERSON] перед позивачем боргу у розмірі 310771,00 гривень, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 27969,39\~гривень 3 % річних та 136428,47 гривень інфляційних втрат. Щодо відшкодування моральної шкоди суд дійшов наступного висновку. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на стягнення компенсації моральної шкоди. Згідно ухвали від 13.11.2019 року у справі № 216/3521/16-ц колегія КЦС ВС зазначила «Очевидно, що різний підхід до стягнення збитків та компенсації моральної шкоди і, відповідно, різні умови для застосування статей ЦК України (зокрема, 22 і 23), не можуть розглядатися в контексті динамічного розвитку судової практики і забезпечити розумну передбачуваність судових рішень. Колегія суддів вважає, що компенсація моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору може бути стягнута на підставі ст. 23 ЦК України навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено і таких вказівок не містять норми ЦК України чи іншого закону, що регулюють відповідний вид договору. Велика Палата Верховного суду у постанові від 01.09.2020 року, розглянувши справу № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), зробила висновок щодо застосування норм права: «Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства». Враховуючи викладене та той факт, що родина позивача вже майже чотири роки вимушена жити без власного житла, на яке вони розраховували. і це в умовах пандемії, а пізніше і війни, суд вбачає підстави для відшкодування позивачу відповідачем моральної шкоди в розмірі 10000,00 гривень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються судом на відповідача.

Outcome: approved