Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про поділ майна набутого за час шлюбу, посилаючись на те, що у період шлюбу, який на даний час є розірваний на підставі судового рішення, сторонами було набуто автомобіль, а також накопичені грошові кошти, які зберігалися на рахунках у банківських установах. Вказане майно, позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя та поділити його в рівних частинах. Так, враховуючи те, що автомобілем фактично користувався відповідач, позивач просить залишити останній у власності відповідача та стягнути з нього компенсацію його вартості в розмірі частини. Також позивач просить стягнути частину грошових коштів, які були зняті відповідачем з розрахункових рахунків у банківських установах. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позові підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, а саме щодо поділу грошових коштів в розмірі 50947 грн. 21 коп. та 1779 грн. 71 коп. Щодо поділу автомобіля та коштів в розмірі 10000 доларів США, представник відповідача заперечував, посилаючись на те, що автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, отриманих від продажу власного майна, а грошові кошти у доларах відповідач зняв з рахунку у період шлюбу і останні були витрачені в інтересах сім`ї. Крім того, представник відповідача зазначив, що родину утримував відповідач, оскільки позивач не працювала. Представник позивача зазначила, що відповідач не надав належних доказів того, що автомобіль був набутий за особисті кошти, оскільки продаж майна відповідача мала місце за п`ять років до набуття автомобіля. Крім того, також не надані докази того, що зняті з рахунку валютні заощадження були використані в інтересах сім`ї і такі твердження зокрема спростовуються тим, що у позовній заяві про розірвання шлюбу з якою звернувся відповідач, останній зазначив, що на час такого звернення між подружжям відсутні будь які відносини, зокрема сторони не вели спільного господарства, а шлюб існував лише формально, в свою чергу кошти відповідачем були зняті пізніше ніж мало місце звернення до суду. Крім того, представник позивача зазначила, що позивач не працювала оскільки перебувала у декретній відпустці по догляду за двома спільними дітьми сторін. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 60, ч. ч. 1-3 ст. 61 Сімейного Кодексу України (СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.09.2013 по 07.02.2022, який був розірваний на підставі судового рішення /Т. І а.с. 25, Т.ІІ а.с. 229/. За час спільного проживання сторони набули майно, зокрема грошові кошти в розмірі 50947 грн. 21 коп., які зберігалися на розрахунковому рахунку [NUMBER] в АТ «Сенс Банк» та грошові кошти в розмірі 1779 грн. 71 коп., які зберігалися на розрахунковому рахунку [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк» і які були зняті відповідачем після розірвання шлюбу /Т.ІІ а.с. 217, 218/. Враховуючи, що представник відповідача не заперечував проти задоволення позову в частині позовних вимог про поділ грошових коштів в розмірі 50947 грн. 21 коп., які зберігалися на розрахунковому рахунку [NUMBER] в АТ «Сенс Банк» та грошові кошти в розмірі 1779 грн. 71 коп., які зберігалися на розрахунковому рахунку [NUMBER] в АТ КБ «Приват Банк», суд вважає за недоцільним надавати детальну оцінку доказам щодо доведеності позовних вимог в цій частині, які суд вважає обґрунтованими, а тому визнає вказані кошти спільним сумісним майном подружжя, які підлягають поділу в річних частинах. Крім того, 20.01.2020 відповідач придбав автомобіль «Фольцваген Джета», д.н.з. [NUMBER] /Т. І а.с. 101 -102/. Відповідач зазначає, що автомобіль був придбаний за його особисті кошти отримані від продажу майна, що мало місце до реєстрації шлюбу, а саме земельної ділянки та автомобіля /Т.І а.с. 103 - 112/. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу (ЦПК України), доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, земельна ділянка та автомобіль відповідачем були відчужені у 2015 році, спірний автомобіль набутий у 2020 році і відповідачем не надано доказів, що саме грошові кошти від продажу власного майна відповідача були витрачені ним на набуття спірного автомобіля. Зокрема не надано доказів їх зберігання протягом п`яти років, в той час як у сторін вже була родина, яка складалась із колишнього подружжя, двох малолітніх дітей [INFO] та [INFO] , а також дитина від першого шлюбу позивача, що в свою чергу свідчить про відповідні витрати на її утримання відповідачем, оскільки як зазначає останній, саме він займався матеріальним забезпеченням сім`ї і ця обставина позивачем та представником останньої не заперечувалась. Враховуючи наведене, суд вважає, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя і враховуючи, що дана річ є неподільною, перебуває у постійному користуванні відповідача, що не заперечувалось представником останнього, автомобіль підлягає виділенню відповідачу із присудженням позивачу грошової компенсації за половину його вартості, виходячи з оцінки її вартості визначеної у звіті наданого позивачем /Т.І а.с. 188-213/. Суд вважає за необхідне зазначити, що при визначенні вартості майна взято до уваги саме звіт наданий позивачем від 08.02.2023, оскільки останній був виконаний саме на підставі ухвали суду, експерта попереджено про кримінальну відповідальність, а у звіті наданому відповідачем всупереч ч. 5 ст. 106 ЦПК України, не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, звіт про оцінку вартості спірного автомобіля наданий відповідачем, був виконаний 27.03.2023, тобто фактично через півтора місяці ніж висновок про оцінку виконаний на підставі ухвали суду, у зв`язку з чим підстави вважати, що пошкодження автомобіля про які зазначив представник відповідача, обґрунтовуючи, що наявність останніх не було взято до уваги експертом, який виконував ухвалу суду відсутні. Спірний автомобіль, як зазначено вище, перебуває у користуванні відповідача, а тому такі пошкодження могли виникнути внаслідок його експлуатації відповідачем, після проведення оцінки його вартості на підставі ухвали суду. В свою чергу, доказів на спростування таких обставин відповідач та представник останнього не надали, клопотання про призначення судової експертизи у державній експертній установі щодо спірності вартості об`єкту оцінки не заявляли. Що стосується поділу грошових коштів в розмірі 10000 доларів США, які зберігалися на розрахунковому рахунку [NUMBER] в АТ «Сенс Банк», суд вважає доводи відповідача та представник останнього, що останні були зняті відповідачем 18.11.2021, тобто у період шлюбу, який розірвано 07.02.2022 та витрачені в інтересах сім`ї не спроможними, з огляду на наступне. Відповідач був ініціатором розірвання шлюбу, для чого звернувся до суду з відповідним позовом, який надійшов адресату 25.10.2021. У вказаному позові зазначено, що на час звернення, подружжя вже не вели спільного господарства, а шлюбу існував формально /Т.І. а.с. 157/. Враховуючи те, що відповідачем та представником останнього не надано доказів на здійснення витрат за рахунок коштів в розмірі 10000 доларів США в інтересах позивача та дітей, доводи відповідача, що вказані кошти були витрачені в інтересах сім`ї не знайшли свого підтвердження та спростовуються доказом наведеним вище, зокрема копією позову відповідача про розірвання шлюбу. Також суд звертає увагу, що у судовому рішенні про розірвання шлюбу зазначено, що позивач підтримує позов у повному обсязі, а відповідач останній визнає, у зв`язку з чим учасниками справи визнані всі обставини позову і останні не підлягали доказуванню, оскільки у суду не було обґрунтованих сумнівів щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання /Т.ІІ а.с. 229/. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що вказані кошти є спільним сумісним майном подружжя та підлягають поділу в рівних частинах. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч.ч. 1, 2, п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із проведенням експертизи. Згідно квитанцій про сплату судового збору, останній сплаченов розмірі 4061 грн. 04 коп. /Т.І а.с. 4, Т.ІІ а.с. 208/. Згідно договору про правову допомогу та додатку до ньогооплата послуг адвоката позивача визначена у фіксованій сумі в розмірі 8000 грн. /Т.І. 45-47/. Згідно квитанції про сплату витрат на проведення експертизи позивачем сплачено 5000 грн. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено повністю, судові витрати підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що витрати на правову допомогу не є доведеними, оскільки представником позивача не надано документів передбачених ст. 137 ЦПК України. Матеріали справи підтверджують факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді, а саме представником позивача складені та підписані позовна заява з додатками, заява про зміну предмету позову, заява про судові витрати з додатками, відповідь на відзив відповідача на позовну заяву з додатками, всі копії документів завірені представником позивача. Зважаючи, що розмір гонорару адвоката визначений у фіксованій сумі, а отже не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, потреба у поданні документів згідно ст. 137 ЦПК України відсутня. Також суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що оскільки позивач не перебувала у країні на час оплати послуг за складання експертного звіту, а у реквізитах квитанції про оплату зазначено саме її прізвище, є сумніви у достовірності здійснення такої оплати позивачем та понесення витрат саме нею. Так, в судовому засіданні представник позивача зазначила, що оплату здійснювала саме вона будучи представником позивача, за кошти надані останньою, прізвище було зазначено саме позивача, оскільки за ухвалою суду витрати на проведення експертизи були покладені, на чому в свою чергу наполягала установа, яка виконувала ухвалу суду. Крім того, доказом того, що експертиза була оплачена є її виконання.

Outcome: approved