Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У листопаді 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] ,у якому просив: - визнати за ТОВ «Діджи Фінанс» право на іпотеку нерухомого майна, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 58,6 кв. м., що складається з 1 кімнати та належить на праві власності - [PERSON] ; - встановити наступні істотні умови: Іпотекодавець - [PERSON] , адреса проживання: [ADDRESS] . Іпотекодержатель - Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», юридична адреса: вул. Авіокнструктора Ігоря Сікорського, 8, м. Київ, код ЄДРПОУ 42649746. Правочин, що став підставою набуття іпотеки та у якому встановлено основне зобов`язання - Кредитний договір від 24 грудня 2007 року № 838/П/99/2007-840, укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» Предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] , площею 58,6 кв. м., що складається з 1 кімнати Застава за вказаною іпотекою - відсутня. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ТОВ «Діджи Фінанс» являється новим кредитором [PERSON] за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № 838/П/99/2007-840 та похідними договорами (зокрема, договорами про відступлення прав вимоги). Однак, умови кредитного договору та взяті на себе зобов`язання [PERSON] у повному обсязі не виконала, отримані кредитні кошти повністю не повернула, унаслідок чого утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 8 281,61 доларів США, що еквівалентно складає 380 737,29 грн. Водночас, позивач зауважує, що сторони уклали кредитний договір, з основною метою - набуття позичальником у власність житла, а саме згаданої квартири, яка потім повинна була стати предметом іпотеки для забезпечення повернення грошових коштів, проте після фактичної побудови квартири [PERSON] відмовилась укладати договір іпотеки на вказане майно, чим грубо порушила умови кредитного договору від 24 грудня 2007 року № 838/П/99/2007-840. Натомість, [PERSON] відчужила спірну квартиру на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченко О. В. Такі дії позичальника є недобросовісними та зводяться до зловживання правом, як наслідок уникнення сплати боргу. Позивач стверджує, що він фактично позбавлений будь-якої можливості на реалізацію справедливого права виникнення іпотеки, окрім як застосування процедури виникнення такої іпотеки на підставі рішення суду. У зв`язку з тим, що у рішенні про визнання права на іпотеку повинні бути вказані усі істотні умови договору, такі умови договору перелічені позивачем у прохальній частині цієї позовної заяви. Ухвалою суду від 17 листопада 2022 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Інші особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву ані відповідачем, ані третьою особою до суду не подано. Відповідно до положень частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечувала, суд, на підставі частини першої статті 280 та відповідно до частини першої статті 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Судом встановлено, що 24 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено кредитний договір № 838/П/99/2007-840, за умовами якого Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 67 374 доларів США 55 центів в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Нове житло». За пунктом 1.2 цього Договору передбачено, що придбання цінних паперів - облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 5 661, емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., з метою фінансування будівництва/реконструкції житлової нерухомості, згідно Договору купівлі-продажу цінних паперів від 19 грудня 2007 року № Б-506/81-06-2/2007/001, що укладений між позичальником та продавцем цінних паперів ВАТ КБ «Надра», що діє як повірений від імені і за дорученням ТОВ «Компанія з управління активами «Ексінор», яке діє від свого імені та за рахунок Пайового венчурного інвестиційного фонду «Ексінор 1» недиверсифікованого виду закритого типу та Договору про резервування/бронювання приміщення № 9/1/7/39/Ж від 01 грудня 2007 року, що укладений між позичальником та ТОВ «УКРГАЗ», на підставі якого за позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . За приписами пункту 2.1.3 Договору встановлено, що протягом 3-х робочих днів, з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації права власності на нерухоме майно, у порядку передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у пункті 1.2 цього Договору, з рахунку, відкритому у ВАТ КБ «Надра», з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформлений Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,61 кв. м., яка складається з 1 кімнати. 24 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір застави цінних паперів № 304ДМП, за умовами якого заставодавець з метою забезпечення виконання зобов`язання, що витікає з Кредитного договору, передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу предмет застави, а саме цінні папери у формі облігацій у кількості 5 661 шт., номінальна вартість 1 шт. - 30,00 грн, загальна вартість 371 361,60 грн. У подальшому, на забезпечення виконання умов Кредитного договору № 838/П/99/2007-840, 15 жовтня 2009 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] укладено договір застави майнових прав на передачу квартири у власність № 93, за яким у розділі «Нерухоме майно» зазначено: квартира, що розташована на 7 поверсі за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 56,61 кв. м., яка складається з 1 кімнати, та будівництво якої є предметом договору бронювання житла. За пунктом 2.1.5 Договору застави передбачено, що після набуття заставодавцем право власності на нерухоме майно та отримання відповідного документу, що підтверджує право власності, заставодавець укладає з заставодержателем договір застави, за яким предметом застави стає безпосередньо нерухоме майно. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 січня 2008 року № 5 «Про присвоєння адреси об`єктам житлового масиву ТОВ «УКРГАЗ» в с. Чайки по вул. Лобановського » присвоєно адреси об`єктам, запроектованим на масиві села Чайки слідуючим порядком, зокрема житловому будинку/будівельний № 9 - [ADDRESS] . Поряд з цим, судом установлено, що 24 квітня 2020 року між ВАТ КБ «Надра» та ТОВ «Фастлайн капітал» укладено договір № GL3N217255 про відступлення прав вимоги, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. за реєстровим № 1482. 21 жовтня 2020 року між ТОВ «Фастлайн капітал» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № GL3N217255-1/1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. та зареєстрований за № 3151, за яким було відступлено право вимоги, зокрема і за кредитним договором № 838/П/99/2007-840. Водночас, як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 16 вересня 2022 року, право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 58,6 кв. м. зареєстровано за [PERSON] . Підстава такої реєстрації є договір купівлі-продажу від 06 липня 2019 року № 1656, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком О. В., за яким [PERSON] продала [PERSON] спірну квартиру. Ураховуючи ту обставину, що в момент дії кредитного договору, після завершення будівництва спірної квартири, яка мала б стати предметом іпотеки, [PERSON] здійснила незаконне відчуження такої квартири, не уклала договір іпотеки та не повернула отримані кредитні кошти, ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з цим позовом, оскільки уважає, що єдиним та належним способом захисту його прав, як іпотекодержателя, є визнання за позивачем право на іпотеку нерухомого майна на підставі рішення суду. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. За змістом частини другої статті 16 ЦК України визнання права належить до способів захисту цивільних прав та інтересів. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто, метою подання цього позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою. Такі позови можуть подаватися щодо визнання права власності чи інших речових прав на певне майно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі № 916/2828/18. Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Діджи Фінанс» зазначає, що жодних з підстав виникнення іпотеки на підставі закону або договору не регулює правовідносини у аналогічних ситуаціях та не можуть застосовуватися у даній справі, тому, на його думку, слід установити іпотеку на підставі рішення суду. Відповідно до визначення термінів, що містяться у статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року№ 898-IV«Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV), іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 5 Закону № 898-IVпредметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Частина об`єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об`єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. За частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 23 Закону № 898-IV передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону № 898-IV). Іпотека на підставі закону виникає в таких випадках: 1) відповідно до статті 735 ЦК у разі передання під виплату ренти земельної ділянки або іншого нерухомого майна одержувач ренти набуває право застави на це майно; 2) відповідно до статей 694, 695 ЦК з моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати, а також при продажу товару в кредит з умовою про розстрочення платежу, продавцю належить право застави на цей товар; 3) відповідно до статтей 88 Податкового кодексу України майно платника податків, який має податковий борг, передається в податкову заставу. Право податкової застави виникає згідно із цим Кодексом та не потребує письмового оформлення; 4) відповідно до статті 4 Міжнародної конвенції про морські застави та іпотеки від 06 травня 1993 року морською заставою щодо судна забезпечуються: a) вимоги екіпажу щодо заробітної плати та інших сум; b) вимоги у зв`язку із загибеллю або тілесними пошкодженнями на суші або на воді, якщо вони безпосередньо пов`язані з експлуатацією судна; c) вимоги щодо винагороди за рятування судна; d) вимоги щодо виплати портових зборів, зборів за користування каналами та іншими водними шляхами та лоцманських зборів; e) вимоги, що випливають з цивільних правопорушень, пов`язаних із заподіянням матеріальної шкоди або шкоди в процесі експлуатації судна, за винятком втрати або пошкодження вантажу, контейнерів або багажу пасажирів, що перевозяться на судні, - забезпечується морською іпотекою судна. За приписами статті 18 цього Закону встановлено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Водночас, суд звертає увагу, що умови виникнення іпотеки на підставі рішення суду чинним законодавством України чітко не визначено, а тому при визнанні такого права сторона повинна належно обґрунтувати та довести неможливість реєстрації право на іпотеку у позасудовому врегулюванні (зокрема під час вчинення відступлення прав вимоги)при цьому, позивач повинен надати до суду належні докази на підтвердження відмови від укладення договору іпотеки іпотекодавцем. Поряд з цим, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 4 Закону № 898-IVобтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до вимог Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Державна реєстрація іпотеки проводиться з метою встановлення пріоритету, тобто переважного права іпотекодержателя перед іншими особами задовольнити свої вимоги першим за рахунок майна переданого в іпотеку. У разі недотримання умови про державну реєстрацію іпотеки іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою, шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі повідомлення іпотекодержателя. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, визначено, що основою іпотеки є іпотечний договір, який складається у письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення іпотечного договору проводиться за місцезнаходженням нерухомості, яка є предметом іпотеки, або за місцезнаходженням іпотекодержателя чи іпотекодавця. У випадку недодержання встановленої форми укладення договору іпотеки він вважається нікчемним та недійсним. Такий договір повинен містити істотні умови, зазначені у статті 18 Закону України «Про іпотеку», без яких він вважається неукладеним. Учасниками іпотечних відносин виступають іпотекодавець та іпотекодержатель. Іпотекодавцем і іпотекодержателем можуть виступати громадяни, юридичні особи і держава. Іпотекодержателем є кредитор за основним зобов`язанням. Іпотекодавцем може бути як боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Іпотекодавець, який встановлював іпотеку в забезпечення свого зобов`язання, є боржником, а іпотекодавець, який встановлював іпотеку в забезпечення виконання іншої особи - боржника, є майновим поручителем. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Обтяження нерухомого майна іпотекою, яка виникає відповідно до закону або рішення суду (включаючи податкову заставу, предметом якої є нерухоме майно), підлягають реєстрації відповідно до законодавства у тому ж реєстрі, в якому реєструються обтяження нерухомого майна іпотекою, яка виникла відповідно до договору. Обов`язок по внесенню до Реєстру інформації щодо іпотек покладено на реєстраторів, якими визначено державні нотаріальні контори, приватних нотаріусів, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, здійснюють державну реєстрацію іпотек, відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором, передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру тощо. Відповідно до пунктів 6,7 Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127,державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. Тобто, судом встановлено, відповідачем не було порушено право позивача, оскільки інформацію до реєстру щодо іпотек покладено на реєстратора. Крім того, представником позивача не надано доказів, що він звертався до реєстратора для реєстрації обтяження нерухомого майна, а йому було відмовлено. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано до суду належних доказів щодо неможливості реєстрації права на іпотеку у позасудовому порядку, як наслідок, не доведено наявність порушеного права і необхідність його захисту саме у судовому порядку. При цьому, суд уважає за доцільне зазначити, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про неналежне виконання умов кредитного договору від 24 грудня 2007 року № 838/П/99/2007-840 та стягнення коштів з позичальника. Відповідно до вимог частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed