Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

04.04.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором позики від 27.03.2021р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою Оксаною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1209, в сумі 448 000 грн. 00 коп. Крім того позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 4 480 грн. 00 коп. та витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн. 00 коп. Позов обґрунтований тим, що 27.03.2021р. між ним та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір позики за умовами якого позичальник [PERSON] отримав від позикодавця грошові кошти в сумі 496 000 грн., які, згідно п. 1 Договору, зобов`язався повернути, без нарахувань відсотків, в наступному порядку: 48 000 грн. 00 коп. - повернути до 27.09.2021р. та 448 000 грн. 00 коп. - повернути в строк до 27.03.2022р. В межах строку визначеного договором відповідач повернув позивачеві 48 000 грн. 22.12.2022р. позивачем направлено вимогу про повернення решту боргу у сумі 480 000 грн., яка була проігнорована відповідачем. 22.02.2023р. на виконання п. 3 договору позивачем нотаріально посвідченою заявою підтверджено факт неповернення частки суми позики до строку, визначеного в договорі. Сума неповернутої частини позики становить - 448 000 грн. 00 коп. На підставі того, що відповідач зобов`язання з повного повернення позики у встановлені договором строки не виконав, позивач просив стягнути з відповідача неповернуту частину позики в сумі 448 000 грн. 00 коп. 19.05.2023р. представник відповідача [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому визнає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі основного боргу 448 000 грн. 00 коп., в задоволенні вимог щодо стягнення судових витрат позивача на правовому допомогу - відмовити. Відзив обґрунтований тим, що відповідач [PERSON] не відмовляється від виконання свого цивільно-правового зобов`язання з повернення боргу позивачу, і даний спір можливо було би вирішити в досудовому порядку. Щодо посилань позивача про вжиття ним заходів досудового врегулювання спору, шляхом направлення відповідачеві вимоги про повернення боргу, то такої вимоги останній не отримував, та його жодним чином не було проінформовано про виникнення заборгованості, не було здійснено заходів спрямованих на повернення боргу. 22.05.2023р. представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив в якому просив позов задовольнити в повному обсязі, вказуючи на те, що у позовній заяві ним визначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи, та розмір яких чітко визначений у фіксованому розмірі, в договорі про надання правової допомоги. Вказував, що такі вимоги позивача відповідають правовим висновкам ВС викладеним у постановах № 922/3812/19, № 686/28627/18 від 27.07.2022р., № 317/1209/19 від 02.12.2020р., № 554/2586/16-ц від 03.02.2021р., № 925/1137/19 від 22.01.2021р., № 922/1967/21, та іншим. 23.05.2023р. представник відповідача Єлісєєв Д.О. подав заперечення на відповідь на відзив, в прохальній частині яких виклав вимоги аналогічні відзиву на позов. При цьому обґрунтовуючи заперечення проти стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн., послався на необґрунтованість цих вимог, з огляду на ненадання доказів підтвердження оплати послуг на правничу допомогу, - квитанції, акту виконаних робіт. Зазначав, що у наданому представником позивача детальному описі виконаних робіт від 19.05.2023р. містяться посилання на опис робіт виконаних на дату підписання опису, в тому числі прибуття та особиста участь у судовому засіданні в приміщенні Врадіївського районного суду Миколаївської області, вартість яких складає 8 000 грн., тоді як на дату підписання цього опису такі роботи виконані не були, оскільки представник позивача не приймав особистої участі у судовому засіданні в приміщенні Врадіївського районного суду. До того ж детальний опис виконаних робіт є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків представника позивача і не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог. Вказував, що крім іншого, детальний опис робіт, всупереч вимогам ст. 83 ЦПК України, не був поданий разом з позовною заявою, у встановлені строки, а тому не може бути взяти судом до уваги. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. При цьому, щодо витрат на правову допомогу, вказав, що розмір витрат визначений у фіксованому розмірі у договорі про надання правової допомоги у сумі 20 000 грн. 00 коп., та що позивач сплатив на користь адвокатського об`єднання вказану суму, що підтверджується квитанцією, яка буде ним надана. Щодо акту виконаних робіт, то погоджується з запереченнями представника відповідача по пункту 8 детального опису виконаних робіт (особиста участь в судовому засіданні у приміщенні Врадіївського районного суду, в кількості 4 засідання по 2 000 грн. кожне). З приводу надання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу, вказував, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, він подасть докази щодо розміру витрат, які сторона сплатила чи має сплатити, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Представник відповідача Єлісєєв Д.О. просив задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 448 000 грн. 00 коп., а у стягненні судових витрат на правову допомогу просив відмовити, з підстав викладених у відзиві на позов, та запереченнях на відповідь на відзив. Позивач та відповідач в судові засідання, призначенні на 03.05.2023р., 29.05.2023р., 16.06.2023р., не з`явилися, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі позивача та відповідача за наявними у справі доказами, оскільки неявка останніх не перешкоджає судовому розгляду справи по суті. Частинами 3 та 4 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши матеріали справи, враховуючи те, що визнання відповідачем пред`явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а у підготовчому судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 189 ЦПК України, виконано завдання підготовчого провадження, суд вважає за можливе прийняти рішення за результатами проведення підготовчого провадження на підставі наявних у справі матеріалів. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 27.03.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майдибурою О.В., який зареєстрований в реєстрі за № 1209 (далі - договір позики), відповідно до п. п. 1, 2, 3 якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти в сумі 496 000 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів, а саме суму 496 000 грн. 00 коп. Позика надана на безвідсотковій основі. Повернення зазначеної суми здійснюється у м. Києві у наступному порядку: 48 000 грн. 00 коп. позичальник має повернути в строк до 27.09.2021р. та 448 000 грн. - в строк до 27.03.2022р. Сторони домовилися, що фактом неповернення суми позики вважається відмова від повернення вищевказаних грошових коштів до строку визначеного у п 2 договору, що підтверджується заявою позикодавця, підпис на якій посвідчується нотаріально, та подається нотаріусу. Підтвердженням повного чи часткового повернення позики буде заява позикодавця, підпис на якій засвідчується нотаріально. 22.12.2022р позивачем на ім`я відповідача направлено вимогу про повернення боргу - не повернутої частини позики в сумі 448 000 грн. 00 коп., в якій повідомляється по необхідність її повернення в строк до 31.01.2023р., що підтверджуються вимогою про повернення боргу, фіскальним чеком Укрпошти ПН 215600426655 від 23.01.2023р. про направлення на адресу [PERSON] рекомендованого поштового відправлення зі штрих кодом № 0205502024370. 22.02.2023р. позивач, діючи через представника, на виконання п. 3 договору позики від 27.03.2021р., подав нотаріусу заяву в якій стверджував про факт неповернення позичальником частки суми позики у розмірі 448 000 грн. 00 коп. у строк, визначений у договорі, як 27.03.2022р., справжність підпису представника позивача на якій була засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дикань Д.І., що зареєстровано в реєстрі за № 119. У визначений п. 2 договору позики строк, 27.09.2021р., відповідач повернув позивачеві частину отриманої позики в сумі 48 000 грн. 00 коп. Частина отриманої позики в сумі 448 000 грн. 00 коп., яку відповідач мав повернути в строк до 27.03.2022р., ним не повернута. Що підтверджується представником позивача, та не заперечується представником відповідача. Встановивши вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за нотаріально посвідченим договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в сумі 480 000 грн. 00 коп. є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. При цьому, з огляду на визнання відповідачем позову, суд не вважає за необхідне давати оцінку доводам зазначеним у відзиві на позов. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 480 грн. 00 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Водночас питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу буде вирішено в порядку, визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved