Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

16 листопада 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № ODMLGL01420515 від 28 вересня 2007 року, яка складається із 3% річних від простроченої суми, у розмірі 4610,96 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 23 лютого 2022 року складає 133625,62 грн. та сплачений судовий збір. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 28 вересня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ODMLGL01420515, за умовами якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 36000 дол. США строком до 28 вересня 2037 року, а відповідачка зобов`язувалася повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами у строки і в порядку, передбаченому договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а оскільки відповідачка порушила зобов`язання щодо внесення чергової частини щомісячного платежу та з урахуванням права позикодавця на дострокове повернення кредиту, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів. Рішенням суду від 12 жовтня 2016 року позов задоволено. Проте заборгованість відповідачами не погашена і склала 27095,25 дол. США. Рішенням суду була стягнута заборгованість з 28 вересня 2007 року по 11 травня 2016 року, тому за період з 23 червня 2016 року по 23 лютого 2022 року відповідачі мають заборгованість у розмірі 4610,96 дол. США, яка складає 3% річних від простроченої суми, та яку позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку. 15 грудня 2022 року після отримання інформації про зареєстровані адреси проживання відповідачів провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони в судове засідання не з`явилися, суд вживав заходів щодо повідомлення їх про дату, час і місце розгляду справи. У матеріалах справи є клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, про підтримання позовних вимог та згоду на заочний розгляд справи. Відповідачам направлялися судові повістки за зареєстрованими адресами проживання, проте повернулися до суду без вручення адресатам із довідками Укрпошти «За закінченням терміну зберігання», тому відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вони вважаються повідомленими. Відповідачі із клопотаннями до суду не зверталися, причини неявки не повідомляли, відзив на позов не надсилали. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Матеріалами справи встановлено, що 28 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило своє найменування на АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № ODMLGL01420515, за умовами якого позивач надає позичальнику кредит у розмірі 36000 дол. США строком до 28 вересня 2037 року, а відповідачка зобов`язується повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитними коштами у строки і в порядку, передбаченому договором. З метою забезпечення кредитних зобов`язань між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки. У зв`язку з невиконанням належним чином своїх зобов`язань щодо внесення щомісячного платежу та з урахуванням права позикодавця на дострокове повернення кредиту, позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів за кредитними зобов`язаннями. 12 жовтня 2016 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси з відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору з 28 вересня 2007 року до дати поточної заборгованості по 11 травня 2016 року у розмірі 27095,25 дол. США. З матеріалів справи вбачається, що відповідачами не погашена заборгованість, яка відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2016 року складає 27095,25 дол. США. Позивачем було надано розрахунок 3% річних за користування грошовими коштами, за яким заборгованість відповідачів за період з 23 червня 2016 по 23 лютого 2022 року складає 4610,96 дол. США, що за офіційним курсом долара США станом на 23 лютого 2022 року дорівнює 133625,62 грн. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом положень\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.530 ЦК України,\~якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Частиною другою ст.625 ЦК України\~передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування суми боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржників за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018року у справі №686/21962/15-ц. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування 3% річних відповідно до\~статті 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, з ухваленням судом у 2016 році рішення про стягнення з відповідачів заборгованості грошове зобов`язання не припинилося та триває до моменту фактичного його виконання. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідачів сум, передбачених\~статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625\~ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. На підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірних зобов`язань, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів також підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним і документально підтверджений судовий збір в розмірі 2481 грн.

Outcome: approved