Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Штеренберг О.О. звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на частину квартири придбаної за час шлюбу. Згідно заявлених позовних вимог, представник позивача просить суд: -визнати чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (загальна площа квартири: 125,8 кв.м, житлова площа 65,4 кв.м) спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] ; -визнати за [PERSON] право власності на частину чотирьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (загальна площа квартири: 125,8 кв.м, житлова площа 65,4 кв.м). Вимоги позову обґрунтовані тим, що 13 серпня 2005 року між сторонами укладено шлюб. Під час шлюбу, 20 серпня 2014 року подружжям придбано 71/100 частину нежилих приміщень з №1 по №10 (групи приміщень №170 - офіс, в літ. «А», розташованих за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 180,50 кв.м, що складаються з нежилих приміщень з №2 по №9 (групи приміщень №170) в літ. «А», площею 127,30 кв.м. Позивач надала письмову згоду на укладання договору купівлі-продажу. В 2016 році вказане нежиле приміщення було переведено до житлового фонду. В подальшому, сторони прийняли рішення про дарування даної квартири матері відповідача та було укладено договір дарування, який рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року визнано недійсним. 18 червня 2020 року позивачу стало відомо, що приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Телявським А.М. подано до Обухівського районного суду Київської області подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника [PERSON] , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме на чотирикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] (загальна площа квартири: 125,8 кв.м, житлова площа 65,4 кв.м). Оскільки боргові зобов`язання відповідача несуть загрозу для прав позивача, в договірному порядку не має можливості виділити свою частку у праві спільної сумісної власності через наявні обтяження, остання звернулась до суду за захистом свої прав. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу розгляд справи в порядку загального позовного провадження, до підготовчого засідання. (т.1 а.с.97-99) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року заяву представника позивача [PERSON] - адвокат Штеренберг О.О. про забезпечення позову, подану засобами поштового зв`язку 20 серпня 2020 року - повернуто заявникові. В задоволені заяви представника позивача [PERSON] - адвокат Штеренберг О.О. про забезпечення позову, поданої 27 серпня 2020 року, - відмовлено. (т.1 а.с.100-102, а.с.57-59 матеріалів оскарження ухвал) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року в задоволені заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Штеренберг О.О. про забезпечення позову - відмовлено. (т.1 а.с.103-105, а.с.60-62 матеріалів оскарження ухвал) Постановами Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2020 року залишено без змін. (а.с.196-198, 199-201 матеріалів оскарження ухвал) Ухвалами Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року, постановленими без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третіх осіб АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича. (т.1 а.с.176-177) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Штеренберг О.О. про прийняття заяви про збільшення позовних вимог. (т.1 а.с.160, 180-182) 27 листопада 2020 року представник третьої особи АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» - Драненко Я.В. направив до суду письмові пояснення. В поясненнях зазначено, що [PERSON] є боржником перед АТ «Український будівельно-інвестиційний банк». Предметом спору в даній справі є квартира за адресою: [ADDRESS] , на яку, на виконання рішення суду, накладено арешт та звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості відповідача перед банком. При цьому, єдиним майном, яким офіційно володіє [PERSON] , та яке було виявлено при здійсненні виконавчих дій, є вищевказана квартира. Отже, на переконання банку, поділ майна подружжя використовується сторонами для уникнення виконання судового рішення про стягнення боргу. Банк вважає, що правочини, вчинені [PERSON] , його права та обов`язки, в тому числі й боргові зобов`язання за договором поруки, є спільним боргом подружжя, оскільки беручи на себе зобов`язання перед банком, відповідач діяв в інтересах сім`ї та з метою отримання матеріальних благ. Так [PERSON] є власником та керівником ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», яке було створено 14 жовтня 2008 року. Відповідач, набувши право власності на 100% частки в статутному капіталі вказаного товариства, набув всі права та обов`язки власника товариства, в тому числі корпоративні права. При цьому, за доводами пояснень, корпоративні права є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і мають бути розділені між подружжям, а якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Крім того, статутний капітал і майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, статутний капітал ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», його майно та дивіденди, отримані [PERSON] , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також в поясненнях зазначено, що відповідач, як власник та керівник ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», отримував дивіденди від господарської діяльності товариства, належні йому, як власнику товариства, а також плату, належну йому, як керівнику товариства, отже зобов`язання, що виникають з договору поруки, були взяті на себе [PERSON] для забезпечення господарської діяльності товариства, яка приносить дохід, що в свою чергу є предметом спільної сумісної власності подружжя. Отже, договір поруки був укладений [PERSON] в інтересах сім`ї, для отримання доходу (майна). Тому, згідно доводів пояснень, наявні підстави для поділу боргового зобов`язання, яке виникло з договору поруки, порівну між подружжям, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Також в поясненнях зазначено, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватись учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Згідно доводів пояснень, [PERSON] спільно з членами його родини [PERSON] та [PERSON] послідовно вчиняються дії, направлені на ухилення від виконання рішення суду та перешкоджання вчиненню виконавчих дій, а саме: в 2017 році відповідачем було укладено фіктивний договір дарування спірної квартири, який рішенням суду було визнано недійсним; [PERSON] неодноразово оскаржувались дії приватного виконавця; 09 листопада 2017 року [PERSON] було подано позовну заяву про звільнення майна з-під арешту, яку ухвалою суду було залишено без розгляду; фактично сторонами здійснюється зловживання процесуальними правами, ними подано завідомо безпідставний позов, за відсутності предмета спору та який має очевидно штучний характер. Крім того, надання правової допомоги сторонам здійснює одна й та ж адвокат, що, на думку банку, є доказом узгоджених спільних дій сторін, направлених на перешкоджання виконання рішення суду. (т.1 а.с.187-190) 02 грудня 2020 року третя особа приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. подав відзив, який прийнятий судом як пояснення третьої особи, в яких приватний виконавець просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Згідно доводів третьої особи, позивачем не доведено того факту, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності подружжя та є спільним майном сторін, адже відсутні докази того, на які кошти було придбано спірне майно. В поясненнях зазначено, що на примусовому виконанні у приватного виконавця перебуває виконавчий лист, виданий на виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованості за договором факторингу в розмірі 5 116 454,47 грн, а також судових витрат. Спірна квартира була описана та арештована приватним виконавцем в рамках виконавчого провадження з метою задоволенні вимог кредитора шляхом реалізації нерухомого майна на електронних торгах. При цьому позивач не надала доказів на підтвердження того, що договір факторингу від 25 червня 2014 року був укладений [PERSON] всупереч інтересам сім`ї, і не ставила питання про визнання його недійсним. При цьому, захист порушеного права має бути адекватним змісту порушеного права. За доводами пояснень, поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, проти якого ухвалено судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. (т.1 а.с.237-239, т.2 а.с.4-6) 28 січня 2021 року від представника третьої особи АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» - Драненко Я.В. на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що 30 листопада 2020 року відбувся аукціон з продажу спірної квартири, отже фактично відсутній предмет спору, також ця обставина є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. (т.2 а.с.25-26) Також 28 січня 2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Штеренберг О.О. надійшли письмові пояснення, які прийняті судом як відповідь на пояснення третіх осіб, як це передбачено ч.2 ст.192 ЦПК України. У відповіді зазначено, що наведена третьою особою приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А.М. аргументація не ґрунтується на законі та суперечить тому, що право спільної сумісної власності подружжя презюмується. При цьому, якщо приватний виконавець зазначає, що спірне майно було придбано не за спільні кошти, а за кошти, які належали відповідачу особисто, саме на нього покладається тягар доказування такої позиції. Проте, спірна нерухомість набувалась саме у спільну сумісну власність та в інтересах сім`ї. Щодо доводів пояснень третьої особи АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» зазначено, що учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а доля майнової відповідальності такої особи обмежується розміром статутного внеску. При цьому майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, переходить у власність останнього і не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач не є та не була співвласником ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ». Крім того, у відповіді вказано, що оскільки договір факторингу, за яким виникло боргове зобов`язання, був укладений ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» в рамках підприємницької діяльності, а [PERSON] виступив поручителем за цим договором, то це є особистим боргом відповідача, який не має жодного відношення до інтересів сім`ї. Отже, позивач не є зобов`язаною особою (боржником) за зобов`язаннями, які виникли у її чоловіка за договором поруки, оскільки договори укладались не в інтересах сім`ї, а грошові кошти, одержані за договором факторингу використані не в інтересах сім`ї, а для здійснення господарської діяльності ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ». Також представник позивача зазначає, що твердження банку про недобросовісність сторін та використання права на позов з метою уникнення сплати боргу не відповідають дійсності, адже відповідач не мав жодного боргу перед банком, отже не може ухилятись від його сплати. Згідно доводів відповіді позивач 18 червня 2020 року довідалась, що приватним виконавцем подано до суду подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника [PERSON] . Оскільки боргові зобов`язання чоловіка несли загрозу і для її прав, позивач вирішила захистити свої права на частину спірного майна та з метою уникнення звернення стягнення на її частину квартири, шляхом звернення до суду з даним позовом. При цьому право на судовий захист не може трактуватись як ухилення від виконання рішення суду, яке її не стосується. В даному випадку пред`явлений позов не позбавляє відповідача належного йому нерухомого майна та не робить неможливим виконання рішення суду. Також у відповіді наведені доводи щодо відсутності конфлікту інтересів, щодо представництва інтересів сторін в різних справах. (т.2 а.с.33-39) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . (т.2 а.с. 144-145) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року зупинено провадження у справі 755/10177/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Телявський Анатолій Миколайович, [PERSON] , про визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на частину квартири придбаної за час шлюбу до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №755/7046/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Державного підприємства «Сетам» за участю третіх осіб [PERSON] , приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк», про визнання недійсними та скасування електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акту про проведення електронних торгів, свідоцтва про право власності, рішення про державну реєстрації прав та обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності. (т.2 а.с.146, 148-150) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року поновлено провадження у справі. (т.2 а.с.165-166) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, за заявою представника третьої особи приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. - адвоката Пількевич Т.А. залишено без розгляду заяву третьої особи приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. про зупинення провадження у справі. (т.2 а.с.234-234) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні заяви Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» про зупинення розгляду справи. (т.2 а.с. 232, т.3 а.с.1-3) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 07 лютого 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.236, т.3 а.с.4-6) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник - адвокат Штеренберг О.О. направила на електронну адресу суду письмові пояснення, долучені до матеріалів справи (т.3 а.с.23). Представник позивача [PERSON] - адвокат Дорога-Воробйова А.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві та відповіді на пояснення третіх осіб. Додатково пояснила, що за час перебування у шлюбі подружжям за спільні сімейні кошти було придбано 71/100 частину нежилих приміщень, на придбання яких позивач надала нотаріально посвідчену згоду, в 2016 році була проведена реконструкція вказаних приміщень та майно переведено в житловий фонд. Зазначила, що накладенням приватним нотаріусом арешту на спірну квартиру, порушуються права позивача. Також пояснила, що на даний час сторони проживають окремо, проте спірне майно було придбано за час спільного проживання та за спільні кошти подружжя. Додатково зазначила щодо необізнаності позивача про те, що відповідач був засновником (учасником) та директором ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», до господарської діяльності якого позивач не має відношення. Крім того, пояснила, що сторони спільно приймали рішення про дарування квартири матері відповідача. Зазначила, що позивач не намагається допомогти відповідачу уникнути відповідальності, а захищає своє право власності. Додатково зазначила, що позивачеві тривалий час не було відомо про боргові зобов`язання товариства, про які вона дізналась після накладення арешту на квартиру та одразу звернулась до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви визнав у повному обсязі та пояснив, що під час шлюбу, за час спільного проживання, сторонами на спільні кошти було придбано спірну квартиру, також грошову допомогу на придбання цієї квартири надавали батьки сторін. Зазначив, що спільне проживання сторін припинилось в 2021 році. Вважає, що позивач має право на свою частку в спільному майні подружжя. Додатково пояснив, що він є директором ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», проте позивач не була обізнана про його господарську діяльність та заборгованість. Відповідачу не відомо, коли позивач дізналась про борги товариства. Зазначив, що вартість квартири в 2014 році становила приблизно 100 000,00 доларів США. Також пояснив, що товариство уклало з банком договір факторингу з метою отримання коштів для господарської діяльності, грошові кошти отримував траншами та витрачав їх саме для ведення господарської діяльності товариства. При цьому підкреслив, що отриманні від банку кошти жодного відношення до придбання квартири не мають, іпотечні договори не укладались. Представник третьої особи АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» - Драненко Я.В. в судовому засіданні надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у письмових поясненнях третьої особи та додатково підкреслив, що банк вважає, що з часу відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідача, як поручителя, заборгованості за договором факторингу, сторонами здійснюються дії, спрямовані на ухилення від виконання боргових зобов`язань та рішення суду. При цьому спірна квартира є єдиним виявленим у відповідача майном. Зазначив, що статутний капітал товариства, як і отримані доходи є спільним майном подружжя і, відповідно, борги також є спільними. Також пояснив, що з початку заборгованість за договором факторингу погашалась, отримані товариством кредитні кошти, що надавались траншами, спрямовувались на здійснення господарської діяльності. Товариство передавало клієнтам виготовлену продукцію на умовах відстрочення платежу, за яку останні з часом розраховувались та товариство сплачувало заборгованість. При цьому зазначив, що належність спірної квартири до спільного майна подружжя не підтверджується доказами, також відсутні докази особистої участі позивача в придбанні майна. Також пояснив, що спірна нерухомість була придбана не як житлове приміщення, позивач участі в реконструкції не приймала. Крім того, пояснив, що відповідачем не було надано приватному виконавцю декларацію про доходи. Підкреслив, що коли спірна квартира відчужувалась за договором дарування, у позивача не виникало питань щодо порушення її права власності. Вважає, що сторони повинні відповідати за боргами спільно, оскільки кредит отримувався в інтересах сім`ї, а доходи товариства є спільним майном подружжя. Так, використовуючи кредитні кошти відповідач отримував доходи, які є спільними доходами подружжя, які витрачались на потреби сім`ї. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. та його представник - адвокат Пількевич Т.А. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського А.М. - адвокат Пількевич Т.А. надала пояснення щодо недобросовісності дій сторін, детально пояснила про подання відповідачем скарг на дії приватного виконавця, намагання визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, дарування спірної квартири матері відповідача, подання позивачем позову про зняття арешту з квартири та про скасування електронних торгів. Навела обґрунтування щодо спільності боргів подружжя та вказала на вчинення позивачем дій, спрямованих на уникнення виконання боргових зобов`язань. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський А.М. надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у поясненнях третьої особи та зазначив, що з часу відкриття виконавчого провадження відповідачем постійно вчинялись недобросовісні дії, спрямовані на утруднення виконання судового рішення, в тому числі й незаконне відчуження спірної квартири члену сім`ї. Підкреслив, що рішення суду не виконано навіть частково, спірна квартира фактично є нежитловим приміщенням, яке без згоди ОСББ переведене в житловий фонд, не підключене до комунікацій. За доводами третьої особи позивач, як дружина, допомагає боржнику ухилятись від виконання зобов`язань та рішення суду. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, третю особу та представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 13 серпня 2005 року перебувають в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.11). Відповідач пояснив в судовому засіданні, що сторони припинили спільне проживання в 2021 році, проте продовжують зустрічатися. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . При цьому сторонами не заперечується придбання вказаного майна в шлюбі за час спільного проживання за спільні кошти. Фактично позивач звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав, як співвласника квартири, у зв`язку із накладенням арешту на квартиру в межах виконавчого провадження та її подальшої реалізації. Разом з тим, третіми особами заперечується як факт належності квартири до спільної сумісної власності подружжя, так і вказується на спільність боргів подружжя та недобросовісну поведінку сторін. За змістом частин 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року у справі №755/7046/21 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Державного підприємства «Сетам» за участю третіх осіб [PERSON] , Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича, Акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» про визнання недійсними та скасування електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акту про проведення електронних торгів, свідоцтва про право власності, рішення про державну реєстрації прав та обтяжень, скасування запису про реєстрацію права власності задоволено повністю. Визнано електронні прилюдні торги з продажу квартири [ADDRESS] від 30 листопад 2020 року недійсними та скасовано. Визнано протокол № 516882 проведення електронних торгів від 16 грудня 2020 року із реалізації арештованого майна за лотом № 540691 недійсним та скасовано. Визнано акт про проведені електронні торги Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Телявського Анатолія Миколайовича від 05 січня 2021 року недійсним та скасовано. Визнано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондрою Людмилою Вікторівною 16 січня 2021 року на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] недійсним та скасовано. Визнано рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Людмили Вікторівни № 56182206 від 16 січня 2021 року про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] недійсним та скасовано. Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 40146484 від 16 січня 2021 року про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . (т.2 а.с.155-162) Постановою Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року касаційні скарги [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Мельничук Ілона Вікторівна, акціонерного товариства «Український будівельно-інвестиційний банк» та приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Телявського Анатолія Миколайовича, в інтересах якого діє адвокат Коваль Ростислав Олександрович, залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 липня 2022 року залишено без змін. Поновлено дію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 січня 2022 року. (т.2 а.с.199-215) Вказаними судовими рішеннями встановлено наступне: «13 серпня 2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. 25 червня 2014 року між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» укладено кредитний договір, за умовами якого останнє отримало кредит у розмірі 3 782 000 грн. Того ж дня, на забезпечення виконання умов кредитного договору, між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір поруки. 20 серпня 2014 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 71/100 частки нежитлових приміщень з № 1 до № 10 (групи приміщень № 170) офіс в літ «А», розташованих за адресою: [ADDRESS] . На придбання зазначеного майна [PERSON] надала нотаріально посвідчену згоду. Згідно з декларацією про початок виконання будівельних робіт від 21 червня 2016 року та декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності від 19 червня 2016 року, нежилі приміщення з № 1-8 за зазначеною адресою реконструйовано під житлову квартиру [ADDRESS] . Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року у справі № 372/2183/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованість за договором факторингу у розмірі 5 116 454,47 грн. Постановою приватного виконавця Телявського А. М. від 26 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження № 60726077 з виконання виконавчого листа №372/2183/15-ц, виданого 02 серпня 2016 року Обухівським районним судом Київської області, щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» заборгованості за договором факторингу та цього ж дня накладено арешт на все майно боржника [PERSON] 19 серпня 2020 року приватний виконавець виніс постанову про опис та арешт майна [PERSON] - квартири [ADDRESS] , яка була передана на реалізацію на електронних торгах. 21 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до приватного виконавця із заявою, в якій повідомила, що вона є співвласником спірної квартири та просила проводити звернення стягнення виключно на майно боржника (а. с. 168-170, т. 2). Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 30 листопада 2020 року № 516882 переможцем електронних торгів є [PERSON] , якій 16 січня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондра Л.В. видав свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів та цього ж дня за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] .» «Установивши, що квартира [ADDRESS] була набута [PERSON] під час перебування у шлюбі із [PERSON] , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту його придбання. Спірна квартира арештована з метою погашення боргу [PERSON] як поручителя за зобов`язанням юридичної особи, отже, відсутні підстави виснувати, що цей борг виник на підставі договору, укладеного в інтересах сім`ї і дружина несе відповідальність за його виконання. Відчуження спірного нерухомого майна, частка якого належить [PERSON] , на електронних торгах без її участі у виконавчому провадженні, в рахунок погашення заборгованості, яка не виникла за спільними зобов`язаннями подружжя, порушує право дружини як співвласника цього майна на вільне володіння, користування і розпорядження ним, що є неприпустимим. Аргументи касаційних скарг приватного виконавця Телявського А.М. та АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» про те, що як кредитний договір, так і договір поруки укладено в інтересах сім`ї, а тому стягнення може бути накладено на усе спірне майно, є помилковими.» «Разом з тим, у справі яка переглядається, між банком та чоловіком позивача [PERSON] було укладено не кредитний договір, а договір поруки, за умовами останній лише поручився за належне виконання ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» зобов`язань за кредитним договором. За договором поруки [PERSON] грошові кошти не отримував, відповідно й не використовував їх в інтересах сім`ї, отже, позивач не повинна відповідати своїм майном за зобов`язанням [PERSON] . При цьому як слідує з рішення Господарського суду м. Києва від 28 травня 2015 року у справі № 910/7973/15 кошти у розмірі 3 782 000 грн за кредитним договором від 25 червня 2014 року отримало ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», а не [PERSON] , і цим рішенням заборгованість за кредитним договором було стягнуто з позичальника на користь кредитора.» «Приватний виконавець Телявський А.М. під час проведення виконавчих дій, лише пересвідчившись в тому, що спірне нерухоме майно зареєстровано за боржником, не надав будь-якої оцінки заяві [PERSON] від 21 серпня 2020 року про належність їй частки спірного майна, яке придбано в період шлюбу з боржником, отже, залишив поза увагою, що передане на примусову реалізацію майно належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Встановивши, що на електронних торгах в рахунок погашення боргових зобов`язань [PERSON] було відчужено нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про недійсність електронних торгів, проведених ДП «Сетам» 30 листопада 2017 року, з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, а також про задоволення похідних позовних вимог.» В матеріалах справи, що розглядається в даному провадженні, також наявні: договір купівлі-продажу 71/100 частки нежитлових приміщень з № 1 до № 10 (групи приміщень № 170) офіс в літ «А», розташованих за адресою: [ADDRESS] від 20 серпня 2014 року, укладений між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), згідно якого продаж 71/100 частки нежитлових приміщень була вчинена за 310 075,00 грн (т.1 а.с.12-13), а також декларація про початок виконання будівельних робіт від 21 червня 2016 року та декларація про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстровану 19 вересня 2016 року, згідно яких нежилі приміщення з № 1-8 за зазначеною адресою реконструйовано під житлову квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.15-20). На придбання вищевказаного майна за спільні грошові кошти [PERSON] 20 серпня 2014 року надала нотаріально посвідчену згоду, в якій також відображено, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї. (т.1 а.с.14) Як убачається з матеріалів справи, 25 червня 2014 року між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» укладено договір № FV/U/05-0006 про факторингове обслуговування (т.3 а.с.34-зворот - 44). В той же день, в забезпечення виконання умов вказаного договору, між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір поруки. (т.3 а.с.44-зворот) Засновником (учасником) та керівником ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» є [PERSON] , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.191) та не заперечується відповідачем. Як установлено судовими рішеннями у справах №755/7046/21 та № 372/2183/15-ц (т.3 а.с.33-34), за умовами договору № FV/U/05-0006, ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» отримало кредит у розмірі 3 782 000,00 грн. Того ж дня, на забезпечення виконання умов кредитного договору, між ПАТ «Український будівельно-інвестиційний банк» та [PERSON] укладено договір поруки. Згідно розрахунку заборгованості за договором № FV/U/05-0006 про факторингове обслуговування від 25 червня 2014 року, заборгованість ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» за тілом кредиту станом на 02 листопада 2014 року становила 3 460 602,74 грн. (т.3 а.с.40-зворот) Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 16 вересня 2022 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (т.3 а.с.168). За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Як вже зазначалось вище, сторонами не заперечується факт придбання спірної квартири в шлюбі за час спільного проживання за спільні кошти. За загальним правилом, тягар спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на особу, яка її спростовує. Тому є безпідставними доводи третіх осіб щодо недоведеності позивачем належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя. При цьому судовими рішеннями у справі №755/7046/21 встановлено факт належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя сторін. Доказів на спростування вказаної обставини третіми особами не надано й в даному провадженні. Так ч. 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-72цс19). Проте сам по собі факт, що [PERSON] є учасником (засновником) та директором ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» не свідчить про те, що договір факторингу, за яким товариство має кредитні зобов`язання, забезпечені порукою відповідача, був укладений в інтересах сім`ї сторін. Посилання третіх осіб на те, що [PERSON] , як учасник (засновник) та директор ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ», отримував дивіденди від господарської діяльності в інтересах сім`ї, а також заробітну плату як директор, внаслідок чого зобов`язання товариства є зобов`язаннями сторін, не підтверджені належними та допустимими доказами. Так матеріали справи не містять доказів у розумінні ст.76-80 ЦПК України, які б свідчили про отримання товариством будь-якого прибутку від господарської діяльності, а тим більше доказів придбання спірної квартири за отримані товариством від банку кошти. Спірна квартира не була внесена до статутного фонду товариства. Докази отримання відповідачем, як директором товариства, заробітної плати, в матеріалах справи також відсутні. Отже, матеріали справи не містять доказів, що договір факторингу та/або договір поруки були укладені ТОВ «ПРЕТ-А-ПАТІ» та [PERSON] в інтересах сім`ї або що отримані за договором факторингу кошти були використані в інтересах сім`ї, в тому числі й на придбання спірної квартири. Наведені в поясненнях АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» доводи про наявність підстав для поділу боргового зобов`язання, яке виникло з договору поруки, порівну між подружжям, суперечать як інституту поруки так і змісту укладеного [PERSON] договору поруки. Крім того, з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № FV/U/05-0006 про факторингове обслуговування від 25 червня 2014 року АТ «Український будівельно-інвестиційний банк» до суду не звертався. Отже квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя сторін, що встановлено судовими рішеннями у справі №755/7046/21 та не спростовано при розгляді даної справи - про поділ майна подружжя, та квартира належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту її придбання. Що стосується доводів третіх осіб про те, що сторони діють вочевидь недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивач звернулась до суду з даним позовом з метою захисту своїх прав, саме як співвласника квартири, оскільки як накладенням арешту на її майно, так і подальшою реалізацією квартири на електронних торгах, безумовно порушуються її права, як співвласника квартири. При цьому, в даному випадку не можна розцінювати звернення позивача з позовом (позовами) до суду як дії спрямовані на ухилення від виконання боргових зобов`язань та судового рішення, оскільки в цьому випадку захистити своє право власності на частку квартири у інший спосіб, аніж звернення до суду з позовом, не є можливим. Більше того, позивач не може ухилятися від виконання рішення суду у справі, в якій вона не була стороною. З приводу доводів третіх осіб щодо неможливості у випадку поділу майна подружжя сторін, звернути стягнення на майно боржника окремо слід зазначити наступне. При розгляді справи №755/7046/21 судами було констатовано порушення права позивача, як співвласника квартири, реалізацією всієї квартири на електронних торгах, що й було підставою для визнання електронних торгів недійсними. Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (ч.1 ст. 443 ЦПК України). Отже для подальшого виконання заочного рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року у справі у справі № 372/2183/15-ц, з урахуванням судових рішень у справі №755/7046/21, подальша реалізація всієї спірної квартири в межах виконавчого провадження, без виділення частки боржника в порядку, передбаченому ст. 443 ЦПК України, буде суперечити вимогам закону. Щодо доводів третіх осіб про зловживанням правами з боку відповідача, які полягали в оскарженні дій та рішень приватного виконавця, слід зазначити, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державного/ приватного виконавця є правом сторони виконавчого провадження. Як вже зазначалось вище, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у ст. 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше. Більше того, належність спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя сторін встановлена судовими рішеннями у справі №755/7046/21. У справі, що розглядається в даному провадженні ця презумпція спростована не була, а відчуження відповідачем, за згодою позивача, спірної квартири за договором дарування, який в судовому порядку було визнано недійсним, не може бути єдиною та безумовною підставою для відмови в задоволенні даного позову. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову з наведених третіми особами підстав. Щодо інших доводів учасників справи, викладених у заявах по суті справи, усних та письмових поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Акціонерне товариство «Український будівельно-інвестиційний банк», приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Телявський Анатолій Миколайович, [PERSON] , про визнання квартири спільним сумісним майном та визнання права власності на частину квартири придбаної за час шлюбу. При цьому частина квартири залишається у власності відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи що відповідачем заяв про визнання позову до початку розгляду по суті подано не було, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 11 350,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved