Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить частина квартири [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сім`ї, виданої ЛКП "Навколо базару" від 03.07.2019 року №1786 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вказує, що відповідачі не проживають у житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що представниками ЛКП "Навколо базару" складено відповідні акти, не сплачують комунальні послуги, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в квартирі не мають. Окрім цього, зазначає, що відповідачі з 2010 року проживають на території Російської Федерації. Враховуючи вищевикладене, просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилась, однак від такої надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, однак в матеріалах справи містяться заяви таких про розгляд справи без їх участі та визнання позовних вимог. Оскільки відповідачі визнали, пред`явлений до них позов і визнання відповідає позову, не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, враховуючи наступне. Статтями 15,16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 23.09.2008 року, виданого Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права вланості №174880606 від 23.07.2019 року. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки №1786 від 03.07.2019 року, виданої ЛКП "Навколо базару", у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровано шестеро осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до актів ЛКП "Навколо базару" від 11.04.2019 року та 03.07.2019 року [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають у квартирі [ADDRESS] . Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Згідно з ст. 47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до змісту норм ст. ст.1,6,9,61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Згідно з ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В разі відсутності особи понад встановлений строк, жиле приміщення не зберігається і особи можуть бути визнанні такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Згідно п.10 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Також, судом не здобуто доказів того, що існують обставини для збереження за відповідачами права користування спірною житловою площею. Згідно із ст.6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільного права та інтересів є припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , згідно ч.2 ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачі відсутні за місцем своєї реєстрації, не проживають понад один рік в житловому приміщенні, яке належить позивачу, судом не встановлено, що між позивачем та відповідачами існувала домовленість щодо порядку користування квартирою і залишаючись зареєстрованими у спірному домоволодінні, перешкоджають позивачу у здійсненні законних прав, такі визнали позов у повному обсязі, а тому відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Враховуючи наведене та на підставі ст.ст.12,81,141,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд,

Outcome: approved