Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 04.12.2020 року позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 03.09.2006 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час якого у них [INFO] народилася спільна дитина син [PERSON] . За час подружнього життя нею та відповідачем було розпочато будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0,1138 га, кадастровий номер: 0722881600:02:001:3514, яка розташована в с. Оздів Луцького р-ну Волинської обл. (далі земельна ділянка). 05.10.2019 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 245,2 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] (далі житловий будинок). Вказаний житловий будинок був побудований за спільні кошти подружжя та спільними зусиллями, а тому на такий поширюється режим спільної сумісної власністі подружжя. Враховуючи наведене, просить суд визнати за нею права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, а також вирішити питання розподілу судових витрат. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві, просила їх задовольнити у повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову та пояснив суду, щодо спірна земельна ділянка є особистим майном його довірителя, а тому така не може бути предметом поділу між подружжям. \~ \~ \~ \~Відповідач в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 03.09.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який наразі не розірвано. \~ \~ \~ \~05.10.2019 року за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 245,2 кв.м., житловою полощею 92,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначене підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. \~ \~ \~ \~Вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1138 га, кадастровий номер: 0722881600:02:001:3514, із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Оздів Луцького р-ну Волинської обл. \~ \~ \~ \~У своєму позові [PERSON] ставить питання про поділ вищевказаного майна, як майна, на який поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між [PERSON] та [PERSON] протягом будь-якого періоду часу з 03.09.2006 року по 05.10.2019 року (дата реєстрації права власності на спірний житловий будинок) фактично були припиненні шлюбні відносини. Заперечуючи щодо наявності підстав для задоволення позову, сторона відповідача посилалась на ту обставину, що спірна земельна ділянка була набута [PERSON] у приватну власність в порядку приватизації земельної ділянки, а тому така, у розумінні до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю чоловіка попри її набуття у період шлюбу. Однак, з такими доводами неможливо погодитися з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. За змістом ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Аналіз зазначених норм права дає підстав дійти до висновку, що новостворене нерухоме майно є об`єктом поділу лише після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього, до цього моменту можливий лише поділ будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, об`єкт незавершеного будівництва у вигляді будівельних матеріалів може належати на праві спільної сумісної власності подружжю (співвласникам будівельних матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва) і після завершення будівництва (прийняття його до експлуатації; з моменту державної реєстрації права власності) таке новостворене нерухоме майно може бути поділене між ними. Відповідно до положень ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. \~ \~ \~ \~Верховний Суд в постанові від 01.04.2020 року у справі № 462/518/18-ц (провадження 61-13422св19) вказав, що факт реєстрації на ім`я одного з подружжя нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя, не свідчить, що воно належить лише цій особі. \~ \~ \~ \~Із наведеного слідує, що державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] була проведена в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу, а тому на такий є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках. \~ \~ \~ \~Частиною 1 ст. 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Так, Верховний Суд України в постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, висловив наступну правову позицію. \~ \~ \~ \~При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01.01.2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Наведене дає підстави для висновку, що внаслідок проведення за [PERSON] державної реєстрації права власності на житловий будинок, який в свою чергу розташований на спірній земельній ділянці, правовий режим даної земельної ділянки був фактично змінений. За таких обставин, спірна земельна ділянка внаслідок проведення за [PERSON] державної реєстрації права власності на житловий будинок, наслідувала долю будинку, а тому така також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частках. Із наведеного слідує, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, на якій такий будинок розташований. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Частинами 3 та 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Так, зокрема, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 7500 грн. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучає до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги №21-08/20 від 21.08.2020 року, копію акта наданих робіт від 30.09.2020 року, копію прибуткового касового ордера № 1 від 01.10.2020 року. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд, з урахуванням основоположних засад\~справедливості,\~виваженості та\~розумності,\~ вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 7500 грн. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Разом з тим, ч. 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як встановлено судом, [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи, а тому, в силу положень п. 9 ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~ звільнений від сплати судового збору. За наведених обставин, понесені [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: approved