Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

31 січня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування заявлених вимог вказала, що 21.08.2021 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. До шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що сімейне життя з відповідачем не склалося, сторони мають різні погляди на життя та фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо. В даний час відповідач проживає з іншою жінкою, тому подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам дитини, у зв`язку з чим прохала розірвати між ними шлюб. Крім того, вказала, що відповідач не виконує свого обов`язку щодо утримання дитини, добровільно сплачувати аліменти на утримання сина не бажає та обґрунтовує це відсутністю грошей. Вона, як мати виховує та піклується про сина, постійно слідкує за його здоров`ям та розвитком, однак одноособово утримувати дитину та надавати їй належний рівень всебічного розвитку їй одній вкрай важко, оскільки вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та отримує допомогу у розмірі 860 грн., інших доходів не має. Зазначила, що у зв`язку з тим, що вона знаходить у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, вона фактично на даний момент є непрацездатною, самостійно виховує дитину, тому теж потребує матеріального утримання. Вказала, що відповідач є працездатною особою, має заробітки, оскільки ремонтує та фарбує транспортні засоби, інших дітей чи непрацездатних членів сім`ї на утриманні немає, а тому може надавати допомогу на утримання дитини та позивача. У зв`язку з чим прохала суд винести рішення яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у сумі 5000 грн., та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку у сумі 2000 грн. та вирішити питання процесуальних витрат у справі. 20.06.2023 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що він повністю визнає позовні вимоги про розірвання шлюбу та прохає також розірвати шлюб між сторонами. Щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 5000 грн. вказав, що позивачем не обґрунтовано вказаний розмір та не надано доказів які б підтверджували його можливість сплачувати аліменти саме у такому розмірі та зазначив, що прожитковий мінімум у 2023 році для дітей віком до 6-ти років складає 2272 грн., а тому стягнення аліментів у більшому розмірі є для нього надмірним тягарем. Зазначив, що він офіційно ніде не працює та немає постійної заробітної плати, проживає на орендованій квартирі та також має витрати на продукти харчування та проїзд. Разом з цим, він виконує батьківські обов`язки, надає матеріальну допомогу дитині та приймає участь у вихованні спільного з позивачем сина. Щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 2000 грн. вказав, що наразі він перебуває у скрутному матеріальному положенні, а тому немає можливості надавати допомогу ще і колишній дружині. Крім того, вказав, що заявлені вимоги позивача про стягнення з нього витрат на правову допомогу є завищеними, а тому прохав зменшити розмір відшкодування судових витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити із викладених підстав за наявності доданих доказів. Відповідач [PERSON] позов визнав частково, а саме визнав розірвання шлюбу. Щодо стягнення з нього аліментів пояснив, що він спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 2000 грн., а на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку у розмірі 500 грн., у більшому розмірі сплачувати не має можливості, оскільки такий розмір є для нього надто великим. Суд, дослідивши матеріали справи,\~заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст.\~2,\~12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК). Згідно зі ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до\~ст.263 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що 21 серпня 2021 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Новобаварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Харкові Східного регіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 21.08.2021 року, актовий запис №366, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданим 21.08.2021 року (а.с.30). Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження\~\~серії [NUMBER] від 20.10.2020 року (а.с.22).\~\~ Крім того, судом встановлено, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, подружнє життя не склалося через втрату один до одного до одного взаємопочуття та взаєморозуміння. Спільного домашнього господарства з відповідачем не ведуть, сімейних стосунків не підтримують та проживають за різними адресами. Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно ст.ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а тому, збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах неможливе, вжиття судом заходів щодо примирення буде суперечити інтересам подружжя та моральним засадам суспільства. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них та інтересам їхньої\~дитини, суд вважає, що позов про розірвання шлюбу заявлено обґрунтовано, його було підтверджено протягом судового розгляду, тому в цій частині він підлягає задоволенню. Також судом встановлено, що згідно довідки від 04.04.2022 року за №1607-5000711985 та за №1607-5000715648, позивач [PERSON] та її син [PERSON] взяті на облік внутрішньо переміщеної особи з фактичним місцем проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.21,24). Згідно довідки від 04.04.2022 року за №1607-5000710388, відповідач [PERSON] взятий на облік внутрішньо переміщеної особи з фактичним місцем проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.79). Згідно договору оренди житлового приміщення б/н від 26.12.2022 року, відповідач [PERSON] винаймає в оренду квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.80). Вирішуючи вимоги щодо стягнення аліментів суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 8\~Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина перша статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17\~Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено, що на даний час неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи та поясненнями у судовому засіданні сторін. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання дитини до досягнення нею повноліття, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі 5000 грн. щомісячно є великою та недостатньо обґрунтованою. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, він є батьком дитини та також у повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, дбає про розвиток дитини, надає матеріальну допомогу, у підтвердження чого надав суду докази про здійснення переводу коштів для сина [PERSON] та здійснення витрат на придбання для сина речей та продуктів, що частково не заперечувалося і позивачем. Однак, на даний час він офіційно ніде не працює, не має постійного місця роботи та заробітної плати, а тому немає можливості сплачувати аліменти у вказаному позивачем розмірі 5000 грн. та посильною для нього буде сума 2000 грн. Разом з цим, обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків. Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік»\~встановлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років з 1 січня 2023 року, який становить 2272 грн. Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Врахувуючи розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд приходить висновку, що розмір аліментів у сумі 2500 грн. на користь позивача на утримання дитини щомісячно є ближчим до мінімального рекомендованого розміру аліментів на дитину та з урахуванням фактичних обставин справи, узгоджуватиметься з вимогами закону, відповідатиме інтересам дитини, покриватиме суттєву частину витрат на дитину і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Такий розмір аліментів забезпечуватиме реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дитини та не порушуватиме правила щодо дотримання загалом паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дитини. Щодо витрат на утримання дружини суд приходить до наступного. Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно ч. ч. 2, 4 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Тлумачення частини другої статті 84 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років та можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Обґрунтовуючи розмір витрат на утримання дружини у сумі 2000 грн., позивачем зазначено, що вона в даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та теж потребує матеріального утримання, оскільки немає можливості повноцінно працювати та отримувати достатній дохід. Син потребує постійного матеріального утримання, іноді хворіє, що змушує її бути вдома поруч з дитиною та ця обставина додатково забирає у неї час який вона могла б використати для знаходження можливості заробляти гроші. Позивачкою зазначено, що відповідач є працездатною особою, має заробітки, так як ремонтує та фарбує транспортні засоби. Разом з цим, як пояснив у судовому засіданні відповідач він дійсно працює не офіційно та отримує за це гроші, однак вважає, що сума у 2000 грн. є великою та може бути не більше ніж 500 грн., оскільки він також на життя витрачає значну суму грошей. З урахуванням вищенаведених обставин справи, враховуючи, що позивачка як мати дитини віком до трьох років здійснює догляд за сином, у зв`язку з чим обмежена у способах заробітку і відповідно є такою, що потребує допомоги, а, як вказав відповідач він може надавати матеріальну допомогу матері дитини, батьком якої він є, але у меншому розмірі, ніж вказаний позивачем, суд прийшов до висновку про стягнення такої допомоги у розмірі 1000 грн., оскільки як встановлено судом відповідач має роботу на якій влаштований не офіційно та отримує за свою працю кошти. Щодо витрат на правничу допомогу. Відповідно до\~ч. 3 ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Стаття 137 ЦПК України\~передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У наданій позовній заяві позивач прохала стягнути з відповідача на її користь понесені витрати на правову допомогу у сумі 5000 грн. До якої додала договір №2001/23-ПД-02 від 20.01.2023 року, укладений між нею та адвокатським об`єднанням «Справар» в особі директора Михайлова В.; додаткову угоду №1 до наданого договору від 24.01.2023 року з детальним описом виконаних робіт; рахунок на оплату №12 від 24.01.2023 року; акт надання послуг №6 від 26.01.2023 року; повідомлення про перерахування грошових коштів в розмірі 5000 грн. (а.с.9-17). Вирішуючи заяву про винесення додатного рішення, суд враховує вищенадані докази. При цьому, задовольняючи частково клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу на суму 3000 грн., суд виходить з того, що відповідачем у наданому запереченні на позовну заву подано клопотання про зменшення витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, яке суд вважає обгрунтованим. Відповідно до\~ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки при\~зверненні до\~суду з\~позовом про\~стягнення аліментів\~позивач звільнена\~від сплати\~судового збору на підставі\~ст.5 Закону України «Про судовий збір», нею оплачено лише судовий збір за подання вимоги про розірвання шлюбу, яку відповідач визнав, в сумі 1073,60 грн. А тому,\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 1073,60 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. Разом з цим, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 грн. за вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина та судовий збір в сумі 1073,60 грн. за вимогу про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення сином трьох років. Враховуючи вищевикладене, позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial