Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчий комітет Мукачівської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Позов обґрунтовано тим, що 22.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Однак сімейне життя з відповідачем не склалося, відсутня любов та повага один до одного, мають різні погляди на життя та сім`ю, примирення між ними неможливо. У шлюбі у сторін народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При цьому, позивач вказує на те, що відповідач [PERSON] працює медичною сестрою у КНП «Обласна дитяча лікарня» в основному у нічний та вечірній час, проживає у своїх батьків, а тому вихованням дітей протягом останніх двох років займається саме позивач. Діти весь час проживають разом з ним, знаходяться на його утриманні, він повністю їх забезпечує матеріально, бере участь у вихованні та навчанні. У зв`язку з тим, що шлюб існує тільки формально, діти знаходяться на повному утриманні батька, змушений звернутись до суду з цим позовом та просить шлюб розірвати, і в редакції позовної заяви, поданій на виконання ухвали від 14.03.2023 року про залишення позову без руху, просить визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з батьком за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.03.2023 року позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову. 24.03.2023 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було виправлено недоліки позову, позовну заяву подано в новій редакції. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.03.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 26.04.2023 року, а згодом відкладено на 17.05.2023 року. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.05.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.06.2023 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечує щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі разом з висновком органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] шлюб між сторонами зареєстрований 22.10.2011 року виконкомом Великолучківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, актовий запис № 38. В шлюбі у сторін народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 17.11.2015 року), та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 04.01.2017 року). Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином судом встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. Вказані обставини стверджуються матеріалами справи, а тому позов [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання дітей разом з ним, суд зазначає наступне. Так, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналогічне відображено в ч. 8 ст. 7 СК України, де вказано, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як передбачено ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Аналогічне відображено в ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» про те, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч. ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому у ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 суд зробив висновок, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов?язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому у ч. 6 ст. 19 СК України зазначено про те, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У зв`язку із зазначеним судом встановлено таке. З метою вирішення цього спору судом отримано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 2107/01-36/42-23 від 12.05.2023 року. Відповідно до цього висновку визнано за доцільне у разі розлучення батьків визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою [ADDRESS] . Підставами для прийняття такого висновку зазначено: договір купівлі-продажу квартири; заява матері дитини; випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У висновку також зазначено, що дитини [PERSON] не заперечувала щодо проживання сина з батьком про, що надала письмову заяву. Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23.12.2016 року [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Як вже було зазначено вище, [PERSON] просить суд визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з ним за адресою [ADDRESS] . З приводу визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає про таке. Відповідно до наявних в матеріалах цивільної справи доказів відомості про дитину [PERSON] , яка народилася [INFO] відсутні. Натомість наявне свідоцтво про народження [PERSON] , який народився [INFO] . З приводу вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , який народився [INFO] , до суду поданий також висновок органу опіки та піклування 2107/01-36/42-23 від 12.05.2023 року. В той же час, позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , позивачем не заявлялося. Верховний Суд, вирішуючи подібні спори зазначає про таке. Згідно з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2008 року № 20 «Про внесення змін до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення і поновлення батьківських прав» висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування повинні бути додані документи, які підтверджують викладені у ньому обставини. Розгляд справи за відсутності висновку органу опіки та піклування є порушенням ст. 19 СК України (постанови Верховного Суду від 26.09.2018 року № 711/276/17 та від 23.12.2020 року № 712/11527/17). Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Відповідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Позивач просив суд розглядати вказану справу за його відсутності, подавши відповідне клопотання, визначившись таким чином із своєю участю у справі та відповідними процесуальними наслідками. Так позивач, враховуючи подану до суду заяву, не приймав участі як в підготовчому провадженні, в ході якого передбачена процесуальна можливість остаточно визначити предмет спору та характер спірних правовідносин, позовних вимог, визначити обставини справи, які підлягають встановленню, так і при розгляді справи по суті. У зв`язку з цим суд позбавлений процесуальної можливості самостійно втручатися у зміст заявлених позовних вимог та самостійно вирішувати питання, про які не заявлено позивачем. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої просить визначити позивач, а також враховуючи відсутність будь-яких інших доказів, що мають значення для вирішення спору в цій частині, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними, а також в їх сукупності достатніми доказами наявність підстав для визначення з ним місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , в силу чого в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. З приводу визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , суд приходить до аналогічного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині з огляду на зазначене вище та відсутність письмового висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , а також будь-яких інших доказів, що мають значення для вирішення спору в цій частині Вирішуючи спір також суд також враховує, що за змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У цій справі відповідачем у поданій до суду заяві фактично визнано позов в частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина [PERSON] . Разом з тим, за встановлених судом обставин, визнання відповідачем позову суперечить закону, а відтак визнання відповідачем позову в частині визначення місця проживання дитини не приймається. Суд, ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що кореспондується з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Оскільки до початку розгляду справи по суті відповідач позов визнала та таке визнання в частині позовних вимог про розірвання шлюбу судом приймається, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 536,80 грн. Іншу частину сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на його користь, що становить 536,80 грн.

Outcome: partial