Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] , надалі по тексту - Позивач, та ТОВ «Софія Ойл», надалі по тексту - Відповідач, укладено Договір позики грошей від 22.09.2017 р., надалі по тексту - Договір). Зважаючи на триваюче порушення Відповідачем прав Позивача та строки давності, позивач звертається до Суду за захистом порушеного права шляхом стягнення з Відповідача боргу (грошових коштів) у розмірі 84 493,00 ( вісімдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто три) доларів США та 3 % річних за винне користування грошовими коштами Позивача, переданими за Договором позики у розмірі 4 857,71 доларів США. ТОВ «Софія ОЙЛ» порушило строк виконання зобов`язання за Договором, оскільки не повернуло Позивачу до 01.01.2020 року всю суму позики за Договором. З урахуванням останнього платежу (15.12.2020) залишок непогашеної заборгованості за Договором станом на 25.09.2021 без урахування штрафних санкцій та дисконтування становить 84 493,00 доларів США. Позивач звертає увагу Суду, що на примірнику Договору Відповідача наявні розписки сина Позивача, [PERSON] , про отримання сум платежу (повернення коштів) у розмірі та на дату, зазначену у таблиці. Позивач надає фотокопію звороту примірника Договору з такими розписками, одначе, наголошує, що оригінал такого документа зберігається у Відповідача. Станом на 05.11.2021, дату подачі позову, ані з Позивачем, ані з її представником Відповідач не зв`язувався, пропозицій щодо погашення заборгованості або реструктуризації такої заборгованості не надходило. Отже на момент звернення д осуду з цією позовною заявою наявне порушене право Позивача - Відповідач безпідставно уникнув виконання зобов`язання та не повернув Позивачу грошові кошти у строк встановлений Договором. Станом на дату подання позовної заборгованість Відповідача перед Позивачем за 3 % річних за безпідставне користування Відповідачем коштами Позивача становить 4 857,71 доларів США. Тому позивач просила суд стягнути з Відповідача по справі ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» заборгованість перед [PERSON] , заборгованість за Договором позики від 22.09.2017 р від у розмірі 89 350.71 доларів США, яка складається з тіла основної заборгованості 84 493,00 (вісімдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто три) доларів США та 3 % річних за винне прострочення боржника за Договором позики від 22.09.2017 р у розмірі 4 857.71 (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят сім доларів США сімдесят один цент) у гривневому еквіваленті на дату винесення Рішення по суті справи. Судові витрати стягнути з Відповідача в повному обсязі. Ухвалою від\~17.11.2021\~року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. 30.12.2021 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому було зазначено, що зазначена позивачем сума грошових коштів в розмірі 126 000,00 (Сто двадцять шість тисяч) доларів США протягом 2017 року до каси підприємства не надходила і не була оприбуткована. Враховуючи факт звернення [PERSON] до суду з вимогами про стягнення боргу, відповідач вважає, що її син [PERSON] за попередньою змовою з позивачем, заволодівши аркушами чистого паперу з підписом [PERSON] , самостійно склали текст договору позики, роздрукували його на аркуші паперу з підписом [PERSON] та скріпили печаткою ТОВ «Софія Ойл», або під час підписування інших документів товариства [PERSON] підклав роздруковані ним листи спірного договору на підпис, а потім поставив печатку. [PERSON] жодного разу не зверталася до відповідача з приводу повернення грошових коштів за договором позики. Тому відповідач просив відмовити у вимогах позову. 04.01.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив подана представником позивача, в якій зазначено, що звертаючись до суду, позивач надав належний та допустимий письмовий доказ факту отримання відповідачем грошей. Додано було позивачем і фотокопію документу про часткове повернення відповідачем коштів позивачу. Фактично позиція відповідача зводиться до роздумів про те, як слід вести облік, автореферату вибіркових цитат листів НБУ та викладу оціночних вражень, які не підкріплені доказами. Очевидно, що у Відповідача відсутня будь яка правдоподібна аргументація причин невиконання ним зобов`язань. А тому представник позивача просив задовольнити вимоги позову. 11.01.2022 року до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивачем жодним чином не доведено, що грошові кошти в розмірі, визначеному спірним договором позики від 22.09.2017 року, були внесені [PERSON] до каси підприємства чи перераховано на поточний рахунок юридичної особи ТОВ «Софія Ойл». Позивачем також не надано доказів наявності у [PERSON] грошових коштів в розмірі 126 000,00 (Сто двадцять шість тисяч) доларів США готівкою чи в безготівковій формі на банківському рахунку. ТОВ «Софія Ойл» стверджує, що спірний договір між позивачем та відповідачем не укладався, станом на кінець вересня 2017 року сторони - позивач та [PERSON] , як директор ТОВ «Софія Ойл», - взагалі не були знайомі, ніколи не зустрічались та не спілкувались між собою, жодних намірів щодо укладення такого договору з позивачем ТОВ «Софія Ойл» не висловлювало, а позивач не надав доказів існування будь-яких перемовин щодо укладення спірного договору та передачі грошових коштів. Представник позивача адвокат Павлова Н.Є., як діючий аудитор, у позовній заяві вдалась здебільшого в аналіз фінансової звітності відповідача та викладення безпідставних припущень щодо відображення чи не відображення операцій відповідача та застосування ним фінансових інструментів в бухгалтерському обліку. У відповідача відсутній примірник спірного договору від 22.09.2017 року, в балансі ТОВ «Софія Ойл» позика, нібито надана [PERSON] , не відображувалась, в касу та на поточний рахунок товариства грошові кошти від імені позивача не надходили. У зв`язку з чим відповідач просив відмовити у вимогах позову в повному обсязі. В червні 2022 року до суду надійшов зустрічний позов ТОВ "СОФІЯ ОЙЛ", який був мотивований тим, що з п.п. 1, 2 відповідного Договору позики грошей від 22.09.2017 вбачається, що [PERSON] передала у власність ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» грошові кошти у розмірі 126 000 доларів США, а ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» вказану суму бере в борг та зобов`язується повернути до 01.01.2020 р. Позикодавець передає грошові кошти в день підписання цього договору (п. 4 Договору). У п. 5 Договору Сторони погодили, що при передачі грошових коштів сторони підписують акт із зазначенням суми, що передається та підстав передачі (реквізити цього договору). У п. 10 та 12 Договору Сторони погодили, що цей договір вважається укладеним з моменту передання грошей. Передача грошей, начебто, проведена до укладення самого Договору (п. 10 Договору). Зі змісту Договору вбачається, що до нього підлягають застосуванню норми законодавства, що регулюють умови укладення, виконання та дійсності договору позики. Спірний Договір було укладено директором ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» під впливом обману з боку [PERSON] та її сина [PERSON] щодо факту передачі іноземної валюти на користь товариства. Позивачем за зустрічним позовом заперечується, а відповідачем за зустрічним позовом не доведено факт проведення розрахунків між сторонами за спірним договором в готівковій формі, а тим більше в іноземній валюті. Жодні валютні платежі чи валютна виручка згідно Договору не надходили на розрахунковий рахунок ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» в період з 01 вересня 2017 р. по 31 грудня 2017 р., що підтверджується Довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 14.12.2021 та Заключною випискою по поточному рахунку за [NUMBER] з АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Спірний Договір не є допустимим доказом факту передачі грошових коштів у позику від [PERSON] до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ». Відсутність сплати [PERSON] грошових коштів з 22.09.2017 по сьогоднішній день свідчить про відсутність у неї наміру виконувати обов`язки за спірним договором позики та сплачувати будь-які грошові кошти на користь ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ». Тобто спірний договір завідомо не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Той факт, що фізична особа [PERSON] з 22.10.2017 по 08.11.2021 (день подачі первісного позову) жодного разу не зверталася до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» з питань виконання спірного Договору, а навпаки просила керівника товариства надати [PERSON] позику, сторони жодного разу не оформляли передбачені п. 5 спірного Договору Акти, свідчить про те, що спірний Договір позики грошей від 22.09.2017 не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Несплата [PERSON] жодних грошових коштів на користь ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» з 22.09.2017 по сьогоднішній день згідно спірного Договору, підписання сином [PERSON] у керівника ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» спірного Договору шляхом обману щодо фактичного надходження коштів свідчить про те, що спірний Договір позики не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним та вчинений під впливом обману. А тому Договір позики грошей від 22.09.2017 р. між [PERSON] та ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» підлягає визнанню недійсним з підстав визначених ч. 1 ст. 215, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Тому позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсним Договір позики від 22.09.2017 р. між [PERSON] та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СОФІЯ ОЙЛ». Стягнути з [PERSON] на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СОФІЯ ОЙЛ» судові витрати. Ухвалою суду від 11.07.2022 року зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФІЯ ОЙЛ" до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору позики прийнято до провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області. Об`єднано в одне провадження первісний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» про стягнення грошових коштів (боргу) та процентів за неправомірне користування такими коштами, та зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СОФІЯ ОЙЛ" до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору позики. Представником відповідача було подано відзиву на зустрічний позов, згідно якого зазначено, що зустрічний позов заявлено у спосіб не передбачений Законом. Зустрічний позов обґрунтовано взаємовиключними підставами позову Обставини зазначені позивачем за зустрічним позовом є спотвореними та підкріплені виключно доказами, створеними позивачем за зустрічним позовом. Позивач за зустрічним позовом демонструє послідовну недобросовісну поведінку Тому представник відповідача за зустрічним позовом просила суду відмовити у вимогах даного позову. Представник позивача за зустрічним позовом подав до суду відповідь на відзив, який був мотивований тим, що мотив Відповідача за зустрічним позовом для введення керівника ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» в оману при укладення оспорюваного Договору позики став очевидним після подачі претензії та первісного позову по цій справі. Таким мотивом є отримання [PERSON] вигоди у розмірі еквівалентному 89 350,71 доларів США за рахунок ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ». В період, коли мали надійти грошові кошти за оспорюваним Договором позики грошових коштів, ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» здійснювало розрахунки через поточні рахунки в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». З довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про обіги та сальдо від 14.12.2021 та Заключної виписки по рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період з 20.09.2017 по 22.09.2017 вбачається відсутність надходження до ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» жодних коштів від [PERSON] та її сина [PERSON] . Жодна заборгованість Позивача за зустрічним позовом перед [PERSON] чи третіми особами в розмірах, визначених спірним договором, не вбачається з Фінансового звіту суб`єкта малого підприємництва (баланс) за 2017 р. Додатково факт проведення внутрішньої перевірки та її результати на ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» підтверджується Бухгалтерською довідкою № 124/10-12 від 10.12.2021 р. Жодних належних доказів внесення будь-яких коштів [PERSON] чи її сином [PERSON] на користь ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» так і не було надано. Твердження Відповідачки за зустрічним позовом, що вона передала для підпису непідписаних проект договору через сина свідчить про те, що датою укладення Договору позики від 22.09.2017 р. Відповідачка за зустрічним позовом його не укладала та не підписувала, а підписала в майбутньому заднім числом. Тобто Петрова фактично підтверджує, що 22.09.2017 Договір позики нею не був укладений. Враховуючи відсутність Договору позики від 22.09.2017 у ТОВ «Софія Ойл» та будь-яких первинних документів, що б підтверджували на внесення коштів за ним, [PERSON] мала обґрунтовані сумніви у факті підписання нею такого договору, з урахуванням спливу значного проміжку часу після дати такого договору не могла пригадати всі деталі. Однак враховуючи перебування [PERSON] у близьких стосунках з рідним сином [PERSON] - [PERSON] , наявність у останнього доступу до документів та печаток ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», було встановлено введення [PERSON] в оману [PERSON] щодо внесення коштів до підписання Договору позики від 22.09.2022 з корисливою метою. Ухвалою суду\~від 15.09.2022\~року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник [PERSON] вимоги первісного позову підтримала та просила їх задоволити, у вимогах зустрічного просила відмовити. Представник ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» в судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечувала та просила в них відмовити, вимоги зустрічного позову підтримала та просила їх задоволити. Третя особа по зустрічному позову [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. В судовому засіданні 10.05.2023 року суд завершив дослідження доказів по справі та призначив судові дебати на 07.06.2023 року. В судове засідання 07.06.2023 року представник позивача адвокат Павлова Н.Є. не з`явилася, подала до суду клопотання про проведення судових дебатів без її участі, просила стягнути всю суму заборгованості та відсотки за прострочення по дату постановлення рішення. Представник відповідача ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» - адвокат Поліщук П.Я. в судове засідання не з`явився, направив через канцелярію суду клопотання про відкладення розгляду справи через захворювання спричинене короновірусною інфекцією COVID-19, проте доказів вказаної обставини суду не надав, у зв`язку з чим протокольною ухвалою суду у задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, суд приходить до висновку що позовні вимоги первісного позову підлягають задоволенню, а у вимогах зустрічного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, згідно оригінал договору позики грошей 22.09.2017 року вбачається, що позикодавець [PERSON] передала у власність позичальника Товариства з обмеженою відповідальністю «Софія Ойл» грошові кошти в сумі 126000 ( сто двадцять шість тисяч ) доларів США, без нарахувань відсотків. Відповідно до пункту 2 договору позичальник, зазначену вище суму без нарахування відсотків від позики, бере в борг та зобов`язується повернути до 01 січня 2020 року частинами. Пункт 4 договору визначає, що Позикодавець передає грошові кошти в сумі, зазначеній в пункті 1 цього договору, Позичальнику в день підписання сторонами цього договору. Своїм підписом на договорі Позичальник підтверджує факт отримання суми позики в розмірі суми 126000 ( сто двадцять шість тисяч) доларів США. Відповідно до п. 5 договору повернення боргу мас здійснюватися в місті Києві, та при передачі готівкових коштів сторони підписують акт із зазначенням суми, шо передається та підстави передачі (реквізити цього договору). Пунктом 9 договору сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються цього договору. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Відповідно до п. 10 договір є укладеним з моменту передання грошових коштів. Передача грошових коштів проведена до підписання цього договору. Відповідно до висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 14.01.2022 року № КСЕ-19-22/177 зазначено, що у договорі позики грошей від 22.09.2017 на 1-му, 2-му та 3-му аркушах, спочатку було нанесено друкований текст, потім підписи від імені директора ТОВ «Софія Ойл» [PERSON] , потім відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл». Відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл», що розташовані в договорі позики грошей від 22.09.2017, у нижніх частинах 1-го та 2-го аркушів, та у графі «Позичальник» на 3-му аркуші та досліджувані відбитки печатки ТОВ «Софія Ойл», що розташовані у відзиві на позовну заяву від 22.12.2021 на аркушах 11, 49-55, нанесені однією і тією самою печаткою. Перші підписи справа від відбитка печатки ТОВ «Софія Ойл» на першому, другому аркушах та підпис в графі «Позичальник:» на третьому аркуші в Договорі позики грошей від 22.09.2017 та підписи від імені директора ТОВ «Софія Ойл» [PERSON] на аркушах 11, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55 у Відзиві на позовну заяву від 22.12.2021, виконані однією особою. Суд вважає досліджений у судовому засіданні оригінал Договору позики б/н 22.09.2017, копія якого долучена до матеріалів справи, а дійсність підписів і печатки відповідача поверх тексту якого, підтверджена експертним висновком, належним та допустимим письмовим доказом факту передачі коштів від позичальника до відповідача. Також суд приходить до висновку, що ТОВ «Софія Ойл» не було виконані належним чином умови договору щодо повернення в повному обсязі суми позики, у зв`язку з чим порушуються законні права [PERSON] , а тому з ТОВ «Софія Ойл» на користь [PERSON] підлягає стягненню тіло основної суми заборгованості у розмірі\~84\~493,00\~(вісімдесят\~чотири тисячі\~чотириста дев`яносто\~три)\~доларів США. Разом з відзивом на позов ТОВ «Софія Ойл» надало копію Додатку № 1, який затвердженого наказом ТОВ «Софія Ойл» від 05.01.2015 №1/1-П, яким затверджено типову форму договору надання поворотної фінансової допомоги. При цьому, сам текст Договору про надання поворотної допомоги, викладений у Додатку 1, датовано 2017 роком (т. 1 а. с. 162). Також на підтвердження своєї позиції ТОВ «Софія Ойл» надало низку письмових доказів: бухгалтерська довідка (т. 1 а. с.171-172), витяги з акту перевірки, оборотно-сальдову відомість за вересень 2017 грудень 2017 року, розшифровки балансу за невстановлений період (т. 1. а. с.175-178), приватне листування за 23 січня 2019 рік, 11 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] (т. 1 а. с. 179-191), довідку про обіг сальдо з доларового рахунку ТОВ «Софія Ойл» (т. 1 .а. с. 193), витяг (т. 1 а.с. 194-200), фінансовий звіт (т. 1 а.с.201) Всі вказані докази не спростовують факту підписання Відповідачем Договору позики і отримання готівкових коштів у доларах США. В той же час належних, допустимих, достовірних письмових доказів того, що директор ТОВ «Софія Ойл» [PERSON] підписала оспорюваний Договір внаслідок помилки, яка вчинена під впливом обману за сторони третьої особи (за зустрічним позовом), не надала. Суд критично ставиться до доказів, наданих відповідачем, оскільки викликає сумнів невідповідність дат Наказу 05.01.2015 №1/1-П,яким затверджено типову форму договору надання поворотної фінансової допомоги, від 2015 року з текстом такого договору у 2017 році. Також Суд критично ставить до підтвердження позиції Відповідача доказами, а саме, суд враховує, що не відображення в обліку зобов`язання за договором позики б/н від 22.09.2017 не спростовує фактів підписання та отримання директором ТОВ «Софія Ойл» [PERSON] договору і готівкових коштів. Суд не вважає приватне листування належним та допустимим доказом, оскільки факт передачі коштів датується 22.09.2017 року, а листування відноситься до 2019-2020 років. З урахуванням наявних у справі доказів Суд вважає доведеним факт порушення відповідачем прав позивача, який полягає у неповерненні своєчасно коштів за договором позики б/н від 22.09.2017. Суд встановлює факт того, що таке порушення є триваючим, оскільки кошти відповідачем у строк, встановлений договором 01.01.2020 не повернуті. Суд відкидає доводи відповідача про не підписання договору позики б/н від 22.09.2017 і про відсутність документального підтвердження факту передання коштів від позивача, оскільки такі доводи спростовані наявними у справі доказами. Дослідивши всі наявні у матеріалах справи докази, аргументи, доводи сторін, суд доходить висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, зважаючи на наступне. Зустрічний позов мотивовано тим, що спірний договір позики б/н від 22.09.2017було укладено під впливом обману з боку [PERSON] та її сина [PERSON] щодо факту передачі іноземної валюти на користь ТОВ «Софія Ойл» (абз. 12 т. 2 а. с. 87). Зловживаючи довірою [PERSON] , з корисливою метою, [PERSON] ввів директора ТОВ «Софія Ойл» в оману щодо факту передачі грошових коштів товариству, обманним шляхом включив положення про передачу грошових коштів до спірного договору та підписав його у [PERSON] (абз 2. т 2. зворот а. с. 87). У зустрічній позовній заяві ТОВ «Софія Ойл» зазначило, що несплата [PERSON] жодних грошових коштів з 22.09.2017 року по сьогоднішній день згідно спірного Договору, підписання сином [PERSON] у керівника ТОВ «Софія Ойл» спірного Договору шляхом обману щодо фактичного надходження коштів свідчить про те, що спірний Договір позики не був спрямований на настання правових наслідків, що обмовлені ним та вчинений під впливом обману. А тому Договір позики грошей від 22.09.2017 року між [PERSON] та ТОВ «Софія Ойл» підлягає визнанню недійсним з підстав визначених ч. 1 ст. 215, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст.230 ЦК України (абз. 9 т. 2 а. с.92). На підтвердження своєї правової позиції ТОВ «Софія Ойл» долучило копію Постанови КЦС ВС від 26.05.21 №758/8022/14-ц, постанову Миколаївського апеляційного суд від 17.11.2021 № 758/8022/14-ц у складі додатків до зустрічного позову (т.2 а. с. 116-120, т. 2 а. с 121-124) Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] , у відзиві на зустрічний позов зазначила, що передавала кошти ТОВ «Софія Ойл», Директору [PERSON] через свого сина [PERSON] разом з текстом договору позики б/н від 22.09.2017, повторила позицію, висловлену за первісним позовом. Під час подання відзиву на первісний позов ТОВ «Софія Ойл» стверджувало, що текст договору позики б/н від 22.09.2017було надруковано поверх підпису директора і печатки товариства. Суд критично ставиться до можливості одночасного застосування підстав недійсності правочину «помилка» та «обман», оскільки правочин, вчинений внаслідок помилки передбачає, що особа володіла достатньою інформацією про умови правочину на момент вчинення такого правочину, однак помилилася, внаслідок суб`єктивного дефекту волі, недостатності власних знань, як приклад.Іншими словами, підстава визнання правочину недійсним «введення в оману» виключає підставу «помилка» і навпаки. Суд вважає не можливим застосувати для даної категорії справи висновок, викладений у Постанові КЦС ВС від 26.05.2021 №758/8022/14-ц, на яку посилається ТОВ «Софія Ойл», оскільки у правовідносини у справі №758/8022/14-ц і у справі №369/15888/21 не є подібними за суб`єктним і предметним складом. У справі №758/8022/14-ц позивач звернулася до Ялтинського районного суду Автономної Республіки Крим із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Південний берег» (далі - ТОВ «Південний берег», товариство) про визнання права власності на апартаменти, стягнення інфляційних витрат і 3 % річних винного прострочення. У даній справі гроші передавалися на купівлю апартаментів, на пряму в касу відповідача, а не через третю особу в руки директора товариства. У справі за зустрічним позовом ТОВ «Софія Ойл» до [PERSON] позивач за зустрічним позовом просить суд визнати договір позики (правочин) недійсним на підставі помилки та обману. Суд звертає увагу, що визнання правочину недійсним тягне за собою реституцію повернення до первинного стану речей, що передбачено абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України. При чому позивач за зустрічним позовом не просив суд визнати правочин таким, що не укладений через відсутність факту передачі коштів, а просив саме визнати правочин недійсним. Визначення позовних вимог, відповідачів, предмету, підстав позову є виключним правом позивача. У справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Софія Ойл» розглядається питання повернення коштів за Договором позики, а не купівлі апартаментів і визнання права власності на них, як у справі №758/8022/14-ц. Предметний і суб`єктний склад справ№758/8022/14-ц і №369/15888/21 не є ані тотожним, ані подібним. Суд не надає оцінки доводам і доказам поданими ТОВ «Софія Ойл» у складі відповіді на відзив на позовну заяву (зустрічний позов) та письмові пояснення по справі № 369/15888/21 від 12.09.2022. (т. 2 а. с. 183 -200), оскільки такий документ було повернуто ТОВ «Софія Ойл» у зв`язку з пропуском строк для подання відповіді на відзив протокольною ухвалою 05.12.2022. (т. 2 а.с.204 запис № 17Протоколу судового засідання за 05.12.22). Суд відхиляє доводи, викладені позивачем за зустрічним позовом, ТОВ «Софія Ойл» у письмових поясненнях від 14.03.23 (т. 2 а.с.231 236), відносно одночасного вчинення правочину внаслідок помилки і обману, оскільки вони вже розглянуті судом та позивач за зустрічним позовом не надав належних та допустимих доказів обману. Суд відкидає зазначені у письмових поясненнях докази (довідки з банківських рахунків, оборотно сальдові відомості, фінансові звіти), оскільки створення таких документів на пряму залежало від добросовісності дій директора ТОВ «Софія Ойл» [PERSON] . Суд зазначає, що докази, подані у складі додатків до позовної заяви факту передачі грошей не спростовують. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. Враховуючи правову позицію, яка викладена у Постанові КЦС ВС від 30.01.2018 року по справі № 303/5407/15-ц, Постанові ВП ВС від 16.01.2019 по справі № 464/3790/16-ц стягненню з боржника підлягає тіло заборгованості та 3 % річних винного прострочення в іноземній валюті. Відповідно до висновків викладених у Постанові КЦС ВС від 24.05.2023 р. по справі № 686/1696/15, практика застосування норм матеріального права при стягненні заборгованості у валюті кредиту є сталою. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зробила висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином3 % річних мають бути нараховані за весь період прострочення, по день звернення позивача до суду. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи зміст позовних вимог і ст. 625 ЦК України, суд стягує з боржника 3 % річних винного прострочення. Відсотки стягуються в межах заявлених позовних вимог і становлять 4857,71 (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят сім доларів США сімдесят один цент) та обраховані судом наступним чином. Згідно наданих до суду первинних документів за період з 01.01.2020 по 14.09.2020 року розмір тіла основної заборгованості, визнаний позивачем і не спростований відповідачем за первісним позовом становив 92 173,00 (дев`яносто дві тисячі сто сімдесят три долари США). У 2020 році було 366 днів, відтак 92 173,00*0,03/366=7,56 (сім доларів США п`ятдесят шість центів). Відтак 3 % річних прострочення за період з 01.01.2020 по 31.01.2020 становлять 31*7,56=234,36 (двісті тридцять чотири долари США тридцять шість центів), з 01.02.2020 по 29.02.2020 29*7,56= 219,24 (двісті дев`ятнадцять доларів США двадцять чотири центи), з 01.03.2020 по 31.03.2020 31*7,56=234,36 (двісті тридцять чотири долари США тридцять шість центів), з 01.04.2020 по 30.04.20 30*7,56=226,80 (двісті двадцять шість доларів США вісімдесят центів), з 01.05.2020 по 31.05.2020 31*7,56=234,36 (двісті тридцять чотири долари США тридцять шість центів), з 01.06.2020 по 30.06.2020 30*7,56=226,80 (двісті двадцять шість доларів США вісімдесят центів), з 01.07.2020 по 31.07.2020 31*7,56=234,36 (двісті тридцять чотири долари США тридцять шість центів), з 01.08.2020 по 31.08.2020 31*7,56=234,36 (двісті тридцять чотири долари США тридцять шість центів), з 01.09.2020 по 14.09.2020 14*7,56=105,84 (сто п`ять доларів США вісімдесят чотири центи). Згідно наданих до суду первинних документів 15.09.2020 відповідач частково повернув позивачу кошти за первісним позовом у розмірі 5 805,00 (п`ять тисяч вісімсот п`ять доларів США). Отже за період з 15.09.2020 по 14.12.2020 року розмір тіла основної заборгованості, визнаний позивачем і не спростований відповідачем за первісним позовом становив 86 368,00 (вісімдесят шість тисяч триста шістдесят вісім доларів США). У 2020 році було 366 днів, відтак 86 368,00 *0,03/366=7,08 (сім доларів США вісім центів). Відтак 3 % річних прострочення за період з 15.09.2020 по 30.09.2020 становлять 16*7,08=113,28 (сто тринадцять доларів США двадцять вісім центів), з 01.10.2020 по 31.10.2020 31*7,08=212,4 (двісті дев`ятнадцять доларів США сорок вісім центів), з 01.11.2020 по 30.11.2020 30*7,08=208,20 (двісті вісім доларів США двадцять центів), з 01.12.2020 по 14.12.2020 14*7,08= 99,12 (дев`яносто дев`ять доларів США дванадцять центів). 15.12.2020 відповідач частково повернув позивачу кошти за первісним позовом у розмірі 1875,00 (одна тисяча вісімсот сімдесят п`ять доларів США). Отже сума заборгованості з 15.12.2020 становить 84 493,00 (вісімдесят чотири тисячі чотириста дев`яносто три долари США рівно). У 2020 році було 366 днів, відтак 84 493,00 *0,03/366=6,93 (шість доларів США дев`яносто три центи).Відповідно 3 % річних прострочення за період з 15.12.2020 по 31.12.2020 становить 17*6,93=117,81 (сто сімнадцять доларів США вісімдесятодин цент). У 2021 році було 365 днів, відтак 84 493,00*0,03/365=6,94 (шість доларів США дев`яносто чотири центи).Відтак 3 % річних прострочення за період з 01.01.2021 по 31.01.2021 становлять 31*6,94=215,14 (двісті п`ятнадцять доларів США чотирнадцять центів), за період з 01.02.2021 по 28.02.2021 28*6,94=194,32 (сто дев`яносто чотири долари тридцять два центи), за період з 01.03.2021 по 31.03.2021 31*6,94=215,14 (двісті п`ятнадцять доларів США чотирнадцять центів), за період з 01.04.2021 по 30.04.2021 30*6,94=208,20(двісті вісім доларів США двадцять центів), за період з 01.05.2021 по 31.05.2021 31*6,94=215,14 (двісті п`ятнадцять доларів США чотирнадцять центів), за період з 01.06.2021 по 30.06.2021 30*6,94=208,20(двісті вісім доларів США двадцять центів), за період з 01.07.2021 по 31.07.2021 31*6,94=215,14 (двісті п`ятнадцять доларів США чотирнадцять центів), за період з 01.08.2021по 31.08.2021 31*6,94=215,14 (двісті п`ятнадцять доларів США чотирнадцять центів), за період з 01.09.2021 по 30.09.2021 30*6,94=208,20(двісті вісім доларів США двадцять центів), за період з 01.10.2021 по 31.10.2021 31*6,94=215,14 (двісті п`ятнадцять доларів США чотирнадцять центів), за період з 01.11.2021 по 05.11.2020 5*6,94=46,56(сорок шість доларів США п`ятдесят шість центів). Оскільки обома сторонами були заявлені судові витрати, суд вирішує питання розподілу судових витрат у своєму рішенні відповідно до статті 141 ЦПК України. Суд вважає, що судові витрати ТОВ «Софія Ойл» відшкодуванню не підлягають у зв`язку з задоволенням первісного позову і відхиленням зустрічного позову. Оскільки, позовні вимоги [PERSON] , позивача за первісним позовом і відповідача за зустрічними задоволено, зважаючи, що разом з первісним позовом і відзивом на зустрічний позов [PERSON] подано попередні розрахунки судових витрат, а матеріали справи містять докази фактичного понесення таких витрат [PERSON] . Суд вважає за необхідне частково такі витрати відшкодувати. Витрати [PERSON] за первісним позовом становлять 11 350 грн. судового збору за подання позову (т. 1 а. с. 13), витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 35 000,00 грн.(т. 1. а. с. 62), факт оплати яких підтверджено меморіальним ордером від 27.09.2021, витратами на витяги з реєстру у сумі 110 грн., факт оплати яких підтверджено квитанціями від 08.11.21 (т. 1 а. с.63-64), витратами на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову від 08.11.2021 у розмірі 454,00 грн.(т. 1 а. с. 69), витратами на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову від 19.11.2021 у розмірі 454,00 грн. (т. 1 а. с. 110), рахунком №23/2022/1500022 від 05.01.2022 у розмірі 2 250,00 грн. на оплату витрат на проведення експертного дослідження (т. 1 а. с. 235), який оплачено згідно платіжного доручення 198 від 11 січня 2022 року (т. 1 а. с. 238), рахунком №24/2022/1500019 від 05.01.2022 у розмірі 1 687,68 грн. на оплату витрат на проведення експертного дослідження (т. 1 а. с. 236), який оплачено згідно платіжного доручення №199 від 11 січня 2022 року (т. 1 а. с. 239), рахунком №103/2022/1500022 від 05.01.2022 у розмірі 0,24 грн. на оплату витрат на проведення експертного дослідження (т. 1 а. с. 237), який оплачено згідно платіжного доручення №200 від 12 січня 2022 року (т. 1 а. с. 240), витратами на сплату судового збору за подання заяви про забезпечення позову від 20.05.2022 у розмірі 496,20 грн.(т 2 а. с. 49). Суд не вбачає підстав для відшкодування витрат відповідача за зустрічним позовом, оскільки в матеріалах справи наявний лише рахунок на оплату таких витрат (т. 2 а. с. 151), а робота адвоката за зустрічним позовом не була значної складності. Всього за первісним позовом [PERSON] понесено документально підтверджених і оплачених витрат на правову допомогу і проведення експертизи у розмірі 39 038,92 (тридцять дев`ять тисяч тридцять вісім гривень 92 копійки) та судовий збір у розмір 12 754,20 ( дванадцять тисяч сімсот п`ятдесят чотири гривні двадцять копійок).Суд вважає витрати на професійну правничу допомогу співмірними обсягу виконаної адвокатом роботи та складності справи. Суд вважає витрати на отримання витягів, оплату роботи експертам таким, що пов`язані з предметом доказування, обґрунтованими та такими, що підлягають відшкодуванню. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог первісного позову та відмови у вимогах зустрічного позову. Відповідно та

Outcome: approved