Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

У липні 2019р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-96 т.1) до відповідачів: Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, в якому просив суд, з урахуванням поданих заяв про збільшення позовних вимог, зменшення позовних вимог, відмови від частини заявлених позовних вимог (а.с. 239 т.2 - а.с. 19 т.3, а.с. 64-68 т.3, а.с. 71-76 т.3): 1) стягнути з Держави України на користь позивача, у якості відшкодування майнової шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, грошових коштів у сумі 8011034,45 грн., у тому числі: - втрачений позивачем заробіток (п. 1 ст. 3 Закону України від 01 грудня 1994р. № 266/94-ВР) у сумі 7930109,45 грн.; - сплачені позивачем грошові кошти за надану йому юридичну допомогу (п. 4 ст. 3 Закону України від 01 грудня 1994р. № 266/94-ВР) у сумі 80925,0 грн.; 2) стягнути з Держави Україна на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування прокуратури і суду (п. 5 ст. 3 Закону України від 01 грудня 1994р. № 266/94-ВР), грошових коштів у сумі 33400000,0 грн. за весь час незаконного перебування позивача під слідством і судом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що внаслідок необґрунтованого кримінального переслідування, яке виразилось у незаконному порушенні кримінальної справи відносно нього та інших осіб, незаконному пред`явленні обвинувачення останньому, незаконному взятті і триманні під вартою з 31 березня 2006р. по 31 липня 2006р., довготривалому розгляді справи зі стадії досудового розслідування - 06 лютого 2006р. по 03 жовтня 2018р. - перегляду справи в касаційному порядку, позивачу була завдана матеріальна і моральна шкода, зокрема, позивач втратив від незалежних від нього обставин роботу, як основну, так і за сумісництвом, у зв`язку з висвітленням в засобах масової інформації обставин вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, це вплинуло на його ділову репутацію. Крім того, тривалий досудовий та судовий розгляд кримінальної справи вплинув додатково на його стан здоров`я, який значно погіршився, що завдавала йому додаткових страждань. За таких обставин та на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 23, 1167, 1176 ЦК України позивач просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги і захистити його порушене право. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 19 липня 2019р. відмовлено у відкритті провадження по справі. Постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня 2019р. зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 23 жовтня 2019р. позов залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. від 25 листопада 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадженні і призначено в підготовче засідання. 16 січня 2020р. Розпорядженням № 01-08-421 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2020р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. 16 січня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 224-231 т. 2) від відповідача МЮ України, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що жодним чином не порушив прав позивача, і є неналежним відповідачем у справі. 20 січня 2020р. на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від 14 січня 2020р. (а.с. 239 т. 2 - а.с. 19 т.3). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Волошина В.О. від 24 січня 2020р. прийнято до розгляду цивільну справу № 761/28233/19 та призначено справу в підготовче засідання. 03 грудня 2020р. на адресу суду надійшла заява позивача про відмову від частини позовних вимог від 27 листопада 2020р. (а.с. 64-68 т. 3). 11 грудня 2020р. на адресу суду надійшла заява про зменшення позовних вимог від 04 листопада 2020р. (а.с. 71-76 т.3). 03 лютого 2021р. на адресу суду надійшла заява позивача про залучення співвідповідача Київської міської прокуратури (а.с. 80-87 т. 3). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021р. задоволено заяву позивача про відмову від частини позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021р. задоволено заяву позивача про залучення співвідповідача - Київську міську прокуратуру. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021р. прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог. 31 серпня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов від Київської міської прокуратури (а.с. 115-124 т.3), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивачем невірно обраховано час перебування його під слідством та судом, необґрунтовані вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, враховуючи те, що позивач звільнився з роботи за власним бажанням, як і безпідставними є вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 вересня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 10 вересня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив Київської міської прокуратури (а.с. 145-165 т.3), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що доводи відповідача є надуманими та необґрунтованими, при цьому аргументи наведені позивачем у позові, не спростовані стороною відповідача жодним належним і допустимим доказом. Заперечення на відповідь на відзив стороною відповідача не подавались. В судовому засіданні позивач, заявлені позовні вимоги підтримав, в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача Київської міської прокуратури проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві, просила суд позов залишити без задоволення. Решта учасників процесу, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе справу розглянути справу у відсутності осіб, які не з`явилися. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника Київської міської прокуратури, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, що 14 грудня 2005р. відділом дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві була порушена кримінальна справа №10-9778 за фактом пошкодження чужого майна за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. 16 грудня 2005р. кримінальна справа №10-9778 з відділу дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві була передана до слідчого відділу Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 30 грудня 2005р. відділом дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві була порушена кримінальна справа №10-9947 за фактом хуліганства за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. 24 січня 2006р. злочин по кримінальній справі №10-9947 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 4 ст. 296 КК України, кримінальну справу №10-9947 з відділу дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві передано до слідчого відділу Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві. 06 лютого 2006р. відділом дізнання Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо [PERSON] порушено кримінальну справу в рамках кримінальної справи №10-9778 та обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. 14 лютого 2006р. щодо [PERSON] порушено кримінальну справу в рамках кримінальної справи №10-9947, кримінальну справу №10-9947 об`єднано в одне провадження з кримінальною справою №10-9778, порушену кримінальну справу щодо [PERSON] за ч. 4 ст. 296 КК України перекваліфіковано на ч. 1 ст. 121 КК України. 31 березня 2006р. [PERSON] було затримано за підозрою вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 03 квітня 2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] обрано запобіжний захід тримання під вартою строком на два місяці. 05 квітня 2006р. позивачу було пред`явлено обвинувачення у кримінальній справі № 10-9778 за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК україни. 30 травня 2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва строк тримання під вартою позивачу продовжений до трьох місяців. 19 червня 2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва строк тримання під вартою позивачу був продовжений до чотирьох місяців. 28 липня 2006р. постановою Апеляційного суду м. Києва було відмовлено у продовжені строки тримання під вартою позивача до шести місяців. 31 липня 2006р. позивачу було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. 23 листопада 2006р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на додаткове розслідування. 27 квітня 2007р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на додаткове розслідування. 25 липня 2007р. постановою Шевченківського районного суду м. Києва кримінальна справа повернута у СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на додаткове розслідування. У подальшому кримінальна справа неодноразово скеровувалась до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду по суті та поверталась судом на додаткове розслідування. 07 вересня 2012р. востаннє постановою Шевченківського районного суду м. Києва, яка набрала законної сили, кримінальну справу було повернуто прокурору на додаткове розслідування. Відомості за вказаними фактами 10 січня 2013р. внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013110100000403 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 121 КК України. За результатами досудового розслідування 20 лютого 2013р. слідчим СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві складено обвинувальний акт стосовно [PERSON] за ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 121 КК України та клопотання про застосування до [PERSON] , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 194, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України, примусових заходів медичного характеру, які затверджені прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва та 24 квітня 2013р. направлені до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду. Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015р. по справі № 761/10888/13-к, провадження №1-кп/761/5/2015, [PERSON] визнано невинуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 194 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015р. по справі № 761/10888/13-к, провадження №1-кп/761/5/2015, відмовлено у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 194, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України, а кримінальне провадження № 12013110100000403 щодо [PERSON] - закрито за недоведеністю, що останнім вчинені суспільно небезпечні діяння, передбачені ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 194, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 121 КК України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2017р. апеляційні скарги прокурора Київської місцевої прокуратури №10 залишено без задоволення, а зазначені вирок суду та ухвалу суду першої інстанції залишено без змін. Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 лютого 2018р. касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015р. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2017р. залишено без змін. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (ч.7 ст. 1176 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Разом з тим, ст. 4 цього Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Звертаючись до суду з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди (а.с. 75 т.3), позивач просив суд у відшкодування матеріальної шкоди стягнути на його користь втрачений ним заробіток за його основним місцем роботи в АКБ «ТАС-Комерцбанк» на посаді Голови Спостережної Ради Банку у сумі 5518762,55 грн. та за місцем роботи за сумісництвом в ТОВ «Східноєвропейська інвестиційна компанія» на посаді віце-президента компанії у сумі 2411346,9 грн. Судом встановлено (а.с. 107 т.1), що з 09 серпня 2004р. по 29 травня 2006р. позивач працював на посаді Голови Спостережної Ради Банку та був звільнений з роботи за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с. 201 т. 1). Стосовно роботи позивача в ТОВ «Східноєвропейська інвестиційна компанія» на посаді віце-президента компанії, то з наданих стороною позивача письмових доказів (а.с. 108-109 т.1), в зазначеному товаристві позивач працював з жовтня 2005р. по травень 2006р., підстави звільнення позивача з роботи за сумісництвом у зазначеному товаристві, як і відомості стосовно посади, яку обіймав позивач під час роботи в цьому товаристві, останній до суду не надав. З урахуванням вищенаведених норм, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування йому матеріальної шкоди, у вигляді втраченого ним заробітку, оскільки судом не вставнолено факту незаконного звільнення позивача, як і не встановлення факту відсторонення його від роботи (посади). Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді витрат на юридичну допомогу у сумі в розмірі 80925,0 грн. (а.с. 14, 20, 21, 23, 24-28 т. 2), оскільки такі витрати не підтверджені належними і допустимими доказами (платіжними документами), а також зі змісту зазначених доказів не вбачається, що ці витрати ніс саме позивач, оскільки вищенаведений п. 4) ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачає, що громадянинові відшкодовується (повертається): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020р. у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020р. у справі №641/8857/17. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018р. у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. Так, судом встановлено, що проти позивача незаконно була порушена кримінальна справа та пред`явленні обвинувачення, а також незаконно взято і утримано його під вартою, оскільки постановою Верховного Суду від 03 жовтня 2018р. ухвали суду першої та апеляційної інстанцій залишені без змін, позивача виправдано у інкримінованих злочинах. Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015р. у справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018р. у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…». Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019р. у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020р. у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021р. у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20). Таким чином, з урахуванням правила ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначати з розрахунку мінімальної заробітної плати у розмірі 6700,0 грн., встановленого ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», який діяв на час розгляду справи. Так, суд вважає, що період перебування позивача під слідством і судом слід обраховувати починаючи з 31 березня 2006р. (затримання позивача) до 22 серпня 2017р. (Ухвала Апеляційного суду м. Києва, якою апеляційні скарги прокурора Київської місцевої прокуратури №10 залишено без задоволення). У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018р. у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження. Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження, а не до завершення його перегляду судом касаційної інстанції. Таким чином, позивач дійшов помилкового висновку, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції входить у період перебування особи під слідством та судом. Оскільки ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 06 лютого 2015р., якою позивача було виправдано у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 серпня 2017р. була залишена без змін, то саме із цієї дати позивач вважається таким, що реабілітований та позбавлений будь-яких обмежень у правах, а кримінальне переслідування щодо нього - завершеним. Схожих за змістом висновків щодо кінцевої дати перебування особи під слідством і судом дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020р. у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), від 13 серпня 2020р. у справі № 607/10144/18 (провадження № 61-1394св19). Враховуючи час перебування позивача під слідством та судом, розмір морального відшкодування не може бути меншим за 917900,0 грн. Отже, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний. Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020р. у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (Станков проти Болгарії, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007р.). Зазначені висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015р. у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017р. у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017р. у справі № 6-501цс17. Відтак, розмежовуючи види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди, і зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, суд приходить до висновку, що на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 3000000,0 грн., за порушення кримінальної справи, пред`явлення обвинувачення, довготривалий розгляд справи, враховуючи характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). В силу положень п. 13) ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial