Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

У березні 2023 року позивач звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 2005 року по вересень 2010 року. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач не скористалась своїм правом на звернення до суду із позовом до відповідача про стягнення із нього аліментів на утримання сина, оскільки сторони досягли усної домовленості про спосіб та розмір допомоги, яку мав надавати відповідач на утримання дитини. Однак, свої зобов`язання по утриманню дитини відповідач належним чином не виконує. Тому позивач просила суд стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі 1/4 частини від доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з березня 2013 року і до повноліття дитини. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.03.2023 у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача у судовому засіданні, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення аліментів з дня подачі позову до суду, заперечував проти стягнення аліментів за минулий час з підстав викладених у відзиві, відповідно до якого вказав, що після розірвання шлюбу сторони досягли усної домовленості про спосіб та порядок участі батька у вихованні та утриманні дитини, в тому числі надання ним матеріальної допомоги на утримання сина. Зазначені домовленості з урахуванням відносин, що склалися з матір`ю дитини, відповідач виконував повністю, періодично та беззаперечно надавав позивачу на утримання дитини та особисто сину кошти на його потреби. Після розірвання шлюбу з відповідачем, позивачем створено нову сім`ю, в якій в нього народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , які також на сьогоднішній день, перебувають на його утриманні, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та свідоцтвами про народження дітей. Разом із цим, не зважаючи на створення нової сім`ї і появу інших дітей на утриманні, відповідач ніколи не втрачав інтересу до спілкування із своїм сином, ніколи не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по його утриманню, регулярно намагався спілкуватися з сином, вітав зі всіма святами, дарував сину подарунки та надавав йому грошові кошти шляхом здійснення переказів. Однак, через деякий час, з невідомих відповідачу причин, позивач почала чинити перешкоди відповідачу у можливості спілкування та побаченні з сином, почала ухилятися від телефонних розмов з даного питання. При цьому, будь-які вимоги щодо надання додаткових грошових коштів на утримання дитини на регулярній основі позивач не заявляла, хоча відповідач ставив питання та намагався вирішити з нею дане питання. Враховуючи зазначені обставини, пред`явлення даного позову стало здивуванням для відповідача, оскільки після розірвання шлюбу він не ухилявся від надання матеріальної допомоги на утримання сина, навпаки сам проявляв ініціативу у вирішенні питання щодо матеріального забезпечення дитини і періодично перераховував грошові кошти на його утримання, а також сину на його особисту картку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з серпня 2005 року по вересень 2010 року. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з пояснень позивача, викладених в позовній заяві, вона не скористалась своїм правом на звернення до суду із позовом до відповідача про стягнення із нього аліментів на утримання сина, оскільки сторони досягли усної домовленості про спосіб та розмір допомоги, яку мав надавати відповідач на утримання дитини. Однак, свої зобов`язання по утриманню дитини відповідач належним чином не виконує. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що відповідач є працездатним, має постійний дохід, враховуючи, що відповідач має на утриманні ще двох дітей, суд приходить до висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Стягнення аліментів за час, що передує пред`явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов`язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати. Заходи, що вживав позивач щодо одержання аліментів можуть бути різноманітними, наприклад, він звертався до батьків відповідача з проханням вплинути на нього, щоб той платив аліменти на дитину або направляв йому листи з такої вимогою чи на адресу його місця роботи тощо). Ухилення може виражатися у тому, що зобов`язана особа - відповідач ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи) та інші подібні дії. Таким чином, ухилення від сплати аліментів є винною протиправною поведінкою, тобто це свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто або через суд з вимогою про сплату грошової суми, необхідної для утримання дитини. Присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов`язком суду, з позовом до якого звернувся позивач. Суд, виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах трирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог. Позивач просить суд стягнути аліменти з березня 2013 року. Разом з тим, позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення аліментів за минулий час. Не заслуговують на увагу доводи, що відповідач ухилявся від сплати аліментів за минулий період, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи обставини справи, перебування дитини на утриманні позивача, беручи до уваги участь відповідача в утриманні сина, також розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини, аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів доходу щомісячно починаючи з 03.03.2023 до повноліття дитини, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 536,80 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання.

Outcome: partial