Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

11.01.2022 року заступник керівника Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до Бучанської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Державне підприємство «Київське лісове господарство» про усунення перешкод користування майном, шляхом визнання недійсним розпорядження, рішення про державну реєстрацію права власності, повернення земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Києво-Святошинською окружною прокуратурою за результатами аналізу додержання вимог земельного та лісового законодавства на території Бучанського району виявлено порушення під час передачі земельної ділянки у власність. Так, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3809 від 29.12.2012 року затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,0328 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради. На підставі вищезазначеного розпорядження [PERSON] отримала свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане 23.02.2013 року. Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222480600:03:005:5007. В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2013 року № 1454 [PERSON] відчужила зазначену земельну ділянку на користь [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2019 року № 2185 відчужила право власності на земельну ділянку на користь [PERSON] . Таким чином, на даний час, власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 являється [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас установлено, що розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 прийнято поза межами компетенції, у зв`язку з чим набуття права власності на земельну ділянку, площею 1,0328 га відбулось із порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Частиною 2 ст. 84 Земельного кодексу України передбачено, що право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, відповідно до закону. Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Статтею 1 Лісового кодексу України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства. Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (ст. 5 Лісового кодексу України). Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно ст. 57 Земельного кодексу України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. За статтями 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України. Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів. Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні Приміського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство». Так, за інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 05.08.2021 року № 410 земельна ділянка з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 розташована в межах 63 кварталу Приміського лісництва ДП «Київський лісгосп»» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003, 2014 років. Крім цього, за інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року № 02-600 зазначені земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення ДП «Київське лісове господарство» 63 кварталу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003, 2014 років, що підтверджується фрагментами з планшетів, копіями таксаційних описів кварталу 63, копіями фрагменту плану лісонасаджень. Отже, факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, інформацією ДП «Київське лісове господарство» та ВО «Укрдержліспроект». Отже, в силу положень ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Таким чином, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 про передачу у власність земельної ділянки лісогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства прийняте всупереч вимогам п. ґ) ч. 4 ст. 84, ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України. Крім того, прокурор у поданому позові зазначав, що рішення про вилучення (припинення права) земельної ділянки за погодженням із землекористувачем має право приймати відповідний орган державної влади, який в силу вимог ст. ст. 6, 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу. Таким чином, вилучення земельних лісових ділянок із постійного користування спеціалізованих лісогосподарських підприємстві для нелісогосподарських потреб відносилось до виключної компетенції Кабінету Міністрів України. Так, відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року № 02-600 підприємство не надавало погодження щодо вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007. Також, згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 17.08.2021 року № 26688/0/2-21 Кабінетом Міністрів України рішень про вилучення із державної власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 не приймалось. Отже, ні землекористувач, ні розпорядник земельної ділянки дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення із постійного користування Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» не надавали, у зв`язку з чим, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 суперечить вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України. Окрім того вбачається, що під час реєстрації права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 порушено порядок зміни цільового призначення. На час звернення прокурора до суду з даним позовом власником спірних земельних ділянок є держава в особі Київської обласної державної адміністрації. Так, 27.05.2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», яким внесено зміни до повноважень органів державної влади у сфері регулювання земельних відносин та розпорядження земельними ділянками державної власності. Розпорядження земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення для лісогосподарських потреб на даний час покладено на Київську обласну державну адміністрацію, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 122, п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України. Таким чином, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки лісогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства прийняте всупереч ст. ст. 20, 56, 84, 122, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України, у зв`язку з чим на підставі ст. ст. 21, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України, підлягає визнанню судом недійсним. Згідно до постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 року №807-IX до складу Бучанського району Київської області включено Білогородську сільську територіальну громаду, утворену на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області» від 12.06.2020 року № 715-р, шляхом об`єднання Білогородської, Бобрицької, Гореницької, Музичанської та Святопетрівської сільських рад Києво-Святошинського району. Згідно п. 3 розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 року № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» юрисдикція районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 року № 807-IX, поширюється на всю територію відповідних новоутворених районів Враховуючи викладене, позовна вимога про визнання недійсним розпорядження пред`являється до Бучанської районної державної адміністрації, як правонаступника прав та обов`язків Києво-Святошинської районної державної адміністрації. Прокурор у поданому позові вказував, що враховуючи, що заволодіння землями лісового фонду всупереч вимог Земельного кодексу України є неможливим, оспорювання відповідних договорів, інших правочинів, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки лісового фонду не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на такі земельні ділянки та для їх повернення власнику. До такого висновку щодо застосування норм права в подібних правовідносин дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення за особою, яка протиправно його набула, може бути перешкодою у реалізації речових прав на зазначений об`єкт. На даний час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за [PERSON] , як наслідок Бучанська районна державна адміністрація позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою лісового фонду. За вказаних обставин, рішення державного реєстратора від 18.07.2019 року за індексним номером 47847118 про державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 1,0328 га з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 має бути скасовано в судовому порядку з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на оспорювану земельну ділянку відповідно до ст.ст. 16, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно правових висновків викладених у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного та лісового фондів вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц (п. 45). У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки, яка належить до категорії обмежених в обороті з порушенням Земельного кодексу України, Лісового кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14, постанови Верховного Суду від 02.09.2020 року у справі № 619/3263/18, від 03.09.2020 року у справі № 911/344/17). Власник земельної ділянки з обмеженим оборотом може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/15). Статтею 178 Цивільного кодексу України визначено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. За змістом норм Земельного, Водного та Лісового кодексів України, як землі водного фонду так і землі лісогосподарського призначення мають особливий статус, а тому є обмеженими в обороті, тобто можуть надаватися у власність або користування лише у виключних випадках. Враховуючи, що відповідачем незаконно зайнято земельну ділянку лісогосподарського призначення з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, то вказані правовідносини необхідно розглядати як не пов`язані з позбавленням володіння порушення права власності держави та титульного володільця. Зокрема, Верховний Суд у висновку щодо правильного застосування норм матеріального права у справах про повернення у власність держави земель лісового фонду, які незаконно вибули у приватну власність, викладеному у постанові від 04.02.2020 року у справі № 911/3897/17, вказав: «зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного кодексу України та Лісового кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, а також п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц). Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку. Тому повернення земельної ділянки лісового призначення державі слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки (схожі висновки вкладено у п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц)». Крім того, Верховний Суд у постанові від 10.06.2020 року у справі № 366/3242/17 зазначив: «Зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення». Враховуючи, що уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про передачу, зміну їх цільового призначення та передачу їх у приватну власність громадянам не приймалось, відтак право розпорядника, постійного користувача та дійсного володільця спірних земель Народу України, Київської обласної державної адміністрації до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право власності спірними землями у відповідача, в силу законодавчо встановлених обмежень на оборот земель лісогосподарського призначення, не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельних ділянок, є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок, та строки позовної давності на який не поширюються. Окрім цього, метою негаторного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, яким він позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись внаслідок державної реєстрації права власності за відповідачем на спірні земельні ділянки. У випадку позбавлення власника права користування та розпоряджання своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 та від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц. На даний час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за відповідачем, як наслідок орган, який вправі розпоряджатися зазначеною земельною ділянкою в особі Київської обласної державної адміністрації позбавлений можливості користуватись і розпоряджатись нею. Також згідно правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в п. 72 постанови від 23.06.2020 року у справі № 680/214/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі № 823/2042/16 (п. 36), від 16.01.2019 року у справі № 755/9555/18 (п. 25), від 21.08.2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15.01.2020 року у справі № 587/2326/16-ц (п. 24), від 26.02.2020 року у справі № 287/167/18-ц (п. 52). За вказаних обставин записи та рішення про державну реєстрацію права приватної власності на оспорюванні земельні ділянки за відповідачем підлягають скасуванню в судовому порядку відповідно до ст. ст. 16, 21, 391 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України, ст. ст. 26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З огляду на викладене, Києво-Святошинська окружна прокуратура звертається до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, як органу виконавчої влади, уповноваженого державою на розпорядження землями державної форми власності за межами населеного пункту. Так, Києво-Святошинською окружною прокуратурою на адресу Київської обласної державної адміністрації Київської області скеровано лист 06.09.2021 року за № 805вих-21, в якому викладено виявлені порушення вимог законодавства щодо незаконності відведення земельної ділянки лісового фонду та запитано про вжиті заходи реагування до усунення цих порушень і повернення відповідної земельної ділянки у розпорядження держави або повідомлення про неможливість звернення до суду з метою захисту інтересів держави в судовому порядку. У відповідь на лист, Київська обласна державна адміністрація повідомила про відсутність повноважень щодо захисту інтересів держави в суді з питань вилучення земельних ділянок лісового фонду в незаконний спосіб, при цьому, що не заперечує щодо звернення Києво-Святошинською окружною прокуратурою до суду з позовом на захист інтересів держави в особі обладміністрації, як власника спірних земельних ділянок. Отже, уповноваженим органом своєчасних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення на користь держави на даний час не вжито, що є підставою для звернення прокурора з цим позовом до суду в інтересах держави. Крім цього, в ході опрацювання даних Єдиного державного реєстру судових рішень відомості про пред`явлення позовної заяви про повернення спірної земельної ділянки державі в особі Київської обласної державної адміністрації відсутні, що в свою чергу додатково підтверджує неналежне здійснення захисту інтересів держави уповноваженим суб`єктом владних повноважень. Таким чином, Київською обласною державною адміністрацією не вживаються належні заходи щодо захисту порушених інтересів держави та остання не заперечує щодо вжиття таких заходів органами прокуратури. Крім того прокурор зазначав, що позовна заява про усунення перешкод у користуванні власником земельними ділянками лісового фонду безумовно становить суспільний інтерес. В даному випадку не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду з вимогою повернення спірної земельної ділянки на користь держави є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Повернення спірної земельної ділянки дійсному власнику відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 391 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом державної влади вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. За правилами статей 83, 84 Земельного кодексу України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 Лісового кодексу України. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон встановлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність ліси та землю відповідного цільового призначення поза складом угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таким чином, законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку, яка накладається на землі лісогосподарського призначення із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й відповідач по справі. Натомість останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади відповідного наказу. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичним особам органом виконавчої влади переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення. З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданої у власність земельної ділянки лісового фонду, яка на даний час вільна від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини. У даному позові об`єднано кілька вимог, зв`язаних між собою кінцевим власником, підставою виникнення та поданими доказами з перевищенням повноважень Києво-Святошинською районною державною адміністрацією. Крім того, до надання спірної земельної ділянки у власність відповідачу, вона перебувала у державній власності, знаходилась у користуванні ДП «Київське лісове господарство». Тільки в сукупності поданих доказів можна стверджувати про надання лісової ділянки у власність всупереч вимогам лісового та земельного законодавства. Відповідно до ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Враховуючи вищевикладене, наявні всі підстави, відповідно до ст. 188 Цивільного процесуального кодексу України, розглядати вимоги щодо визнання недійсним спірного розпорядження, скасування рішення державного реєстратора, та повернення спірної земельної ділянки на користь держави. Отже, позовні вимоги у цій справі нерозривно пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного й того ж майна - спірної земельної ділянки, що має наслідком повернення цього майна законному власнику (землекористувачу) у разі задоволення позову, і відповідно до статей 20 і 188 ЦПК України ці позовні вимоги необхідно розглядати в межах однієї справи, одного провадження в порядку цивільного судочинства. На підставі вище наведеного, прокурор просив суд усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення загальною площею 1,0328 га, шляхом визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 «Про затвердження проекту та передачу безоплатно у власність громадянці України [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту», усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 1,0328 га, що розташована в межах Білогородської сільської територіальної громади Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської області, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47847118 від 18.07.2019 року з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007, усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення площею 1,0328 га з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації та стягнути понесені судові витрати. 10.05.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання у справі. 27.06.2022 року представником відповідача 2 [PERSON] адвокатом Гриценком В.В. через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що долучені до матеріалів справи документи не є належними та допустимими доказами того, що земельна ділянка із кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 відноситься до земель лісогосподарського призначення. Такими документами може бути в сукупності планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, станом на момент формування земельної ділянки із кадастровим номером 3222480600:03:005:5007, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), як для земельної ділянки із кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 так і для кварталу Приміського лісництва в межах якого можливе часткове розташування вказаної ділянки. Без наявності відповідних документів не можливо підтвердити або спростувати віднесення земельної ділянки із кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 до земель лісогосподарського призначення. За таких обставин не може вважатися обґрунтованим висновок позивача про віднесення земельної ділянки із кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 до земель лісогосподарського призначення, а отже не можуть бути визнаними обґрунтованими і інші похідні факти, у тому числі висновок позивача про начебто неправомірність розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 та неправомірність зміни цільового призначення ділянки. Крім того, представник відповідача 2 зазначав, що враховуючи те, що позивачем у позовній заяві прямо визначається факт, що на момент подання позову спірна земельна ділянки зареєстрована на праві власності за відповідачем, а також заявлення вимоги про повернення спірної ділянки у власність держави, фактично подається не негаторний позов, а віндикаційний позов на який поширюється позовна давність. За таких обставин відповідач заявляє про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови в позові. 29.11.2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до розгляду по суті. Прокурор Тарасенко А.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Представники відповідача 2 Гриценко В.В. та Кобець О.В. в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог, просили суд у задоволенні позову відмовити. Інші сторони та треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені судом належним чином. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст.\~19\~ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Статтею 131\~Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3 ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст.\~56\~Цивільного процесуального\~кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»). Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Аналіз положень ст.\~56\~ЦПК України у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст.\~23\~Закону України\~«Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається «Здійснення захисту неналежним чином» має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права власності держави на спірну земельну ділянку свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Окремо слід вказати, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 08.02.2019 року (справа № 915/20/18) дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування, а, отже, і інших органів державної влади. При цьому, відповідно до п.п. 5.6 постанови від 16.04.2019 року у справі № 910/3486/18 Верховним Судом встановлено, що прокурор не повинен встановлювати причини невиконання уповноваженими державою органами відповідних функцій у спірних відносинах. Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, отже, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом. «Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у п. 70 постанови Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17). Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме, подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Порушення вимог земельного та лісового законодавства при вилученні із державної власності, зміні цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення для нелісогосподарських цілей безумовно становить суспільний інтерес. Ліси - унікальне національне багатство України, стратегічний ресурс держави, екологічне і соціальне значення якого переважає суто економічне. Світовим співтовариством ліс визнаний найважливішим чинником у запобіганні кліматичних змін, покращенні екологічних умов життя людей, пом`якшенні негативної дії природних факторів Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення всупереч вимогам Земельного та Лісового кодексів\~України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Перебування земельної ділянки у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства вказує на неможливість виникнення приватного власника. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Прийняття органами державної влади або місцевого самоврядування рішення про передачу земель державної власності лісогосподарського призначення у власність для інших цілей ніж визначені законом, позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) прав власника землі в тому обсязі який дозволяє її статус як землі відповідно державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права користування на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України). Також згідно з частинами другою та третьою статті 1, частиною першою та другою статті 7\~Лісового кодексу\~України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом\~звернення прокуратури до суду з вимогою усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення та передачі у приватну власність лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів\~загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності. Судом встановлено, що розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації № 3809 від 29.12.2012 року затверджено проект землеустрою та відведено у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 1,0328 га для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради. На підставі вищезазначеного розпорядження [PERSON] отримала свідоцтво про право власності серії [NUMBER] , видане 23.02.2013 року. Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 3222480600:03:005:5007. В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2013 року № 1454 [PERSON] відчужила зазначену земельну ділянку на користь [PERSON] . У свою чергу, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.07.2019 року № 2185 відчужила право власності на земельну ділянку на користь [PERSON] . За інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 05.08.2021 року № 410 земельна ділянка з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 розташована в межах 63 кварталу Приміського лісництва ДП «Київський лісгосп»» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003, 2014 років. За інформацією ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року № 02-600 зазначені земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення ДП «Київське лісове господарство» 63 кварталу Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003, 2014 років, що підтверджується фрагментами з планшетів, копіями таксаційних описів кварталу 63, копіями фрагменту плану лісонасаджень. Встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення та перебувають у постійному користуванні Приміського лісництва Державного підприємства «Київське лісове господарство». Отже, факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 та 2014 років, інформацією ДП «Київське лісове господарство» та ВО «Укрдержліспроект». Отже, в силу положень ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірна земельні ділянки відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року № 02-600 підприємство не надавало погодження щодо вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007. Згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 17.08.2021 року № 26688/0/2-21 Кабінетом Міністрів України рішень про вилучення із державної власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 не приймалось. Відповідно до статті 55\~Земельного кодексу\~України встановлено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. Згідно до ст. 84 Земельного кодексу України, у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини 2, 3 стаття 56 Земельного кодексу України, громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення. Інших випадків, які б передбачали надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення, законодавство не містить. Згідно до ст. 57 Земельного кодексу України, земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом. Статтею 7\~Лісового кодексу\~України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України). За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт "е" частини першої статті 19 ЗК України). Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України). До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України). Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт "б" частини першої статті 164 ЗК України). Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-224цс14). Відповідно до пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-224цс14). Частиною 1 статті 118\~Земельного кодексу\~України встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. З огляду на викладене та враховуючи, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, а не комунальної, розпорядженням Києво-Святошинської\~районної державної\~адміністрації №\~3809\~від 29.12.2012\~року прийняте з перевищенням наданих законом повноважень та всупереч пункту ґ частини 4 статті 84 та частини 2 статті 56 Земельного кодексу України. Отже, Києво-Святошинська районна державна адміністрація не мала повноважень на вилучення та розпорядження земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення площею 1,0328 га, кадастровий номер 3222480600:03:005:5007, в межах населеного пункту, яка перебуває у постійному користуванні Державного підприємства «Київське лісове господарство». Згідно до ч. 5 ст.\~116\~Земельного кодексу\~України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.\~141\~Земельного кодексу\~України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Статтею 142\~Земельного кодексу\~України передбачений порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано статтею 149 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року № 02-600 підприємство не надавало погодження щодо вилучення земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007. Також, згідно листа Секретаріату Кабінету Міністрів України від 17.08.2021 року № 26688/0/2-21 Кабінетом Міністрів України рішень про вилучення із державної власності земельної ділянки з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 не приймалось. Отже, ні землекористувач, ні розпорядник земельної ділянки дозволу на вилучення земель лісогосподарського призначення із постійного користування Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» не надавали, у зв`язку з чим, розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 суперечить вимогам ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України. Згідно до статей 18, 19 Земельного кодексу України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, які мають особливий правовий режим. Однак, розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2021 року № 3809 порушено порядок зміни цільового призначення земель, оскільки така зміна проведена всупереч вимог Земельного кодексу\~України та за відсутності згоди органу лісового господарства. Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України). Стаття 57 Лісового кодексу України, визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Відповідно до частини першої цієї статті зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. При цьому, згідно до ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Згідно до ч. 3 ст. 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Отже, процедура вилучення земельних лісових ділянок, а також зміна їх цільового призначення потребує обов`язкового погодженням органу з питань лісового господарства. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. На даний час спірна земельна ділянка у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрована за [PERSON] , як наслідок Бучанська районна державна адміністрація позбавлена можливості користуватись і розпоряджатись спірною земельною ділянкою лісового фонду. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Поряд з цим, ч. 2 ст. 373 ЦК України, передбачає, що право власності па землю гарантується Конституцією України, а право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Стаття 153\~Земельного кодексу\~України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном юридичної особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), де зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на спірну земельну ділянку є негаторний позов про її повернення, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення всупереч вимогам Земельного кодексу\~України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Перебування земельної ділянки у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. ст. 56, 59 Земельного кодексу України, ст. 12 Лісового кодексу України. Отже, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України, Лісового кодексів\~України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року в аналогічній справі № 487/10128/14-ц провадження № 14-473 цс 19 (п. 81). Зазначені правові позиції є сталими у судовій практиці і незмінними (постанови Великої Плати Верховного Суду: від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 07.11.2018 року у справі № 488/6211/14-ц; від 30.01.2019 року у справі № 357/9328/15). Аналогічний правовий порядок та режим вилучення земель лісогосподарського призначення із державної власності, щодо земель водного фонду дозволяє застосовувати наведені правові позиції Великої Палати Верховного Суду до правовідносин щодо незаконного відчуження земель лісового фонду. Окрім цього, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі №469/1302/16, предметом спору у якій була земельна ділянка лісового фонду, яка перебувала у межах прибережної захисної смуги Чорного моря, теж дійшов висновку, що належним способом захисту у спірних відносинах є застосування ст.\~391\~ЦК України на ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України. Враховуючи вимоги ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно» щодо реєстраційного посвідчення права власності на землю, спірна земельна ділянка може бути повернута до державної власності лише у разі визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 «Про затвердження проекту та передачу безоплатно у власність громадянці України [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області», скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47847118 від 18.07.2019 року з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 земельної ділянки та її повернення. З огляду на викладене, захист інтересів держави, як власника спірної земельної, що вибула із її володіння, у спірних правовідносинах здійснюється шляхом подання негаторного позову на підставі\~ст. 391 ЦК України\~та ч. 2\~ст. 152 Земельного кодексу України\~про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державної власності, шляхом повернення її власнику - державі в особі уповноваженого органу Дніпропетровської обласної державної адміністрації. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.06.2020 року у справі № 366/3242/17, зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу\~України та Лісового кодексу\~України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісогосподарського призначення. Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Аналогічну правову позицію викладено також у постанові Верховного Суду від 27.10.2020 року у справі № 911/3454/17. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у вказаному рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосудця за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до ст.\~16\~Закону України\~«Про Державний\~земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ч. 6 ст. 16 Закону кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Відповідно до п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 17.10.2012\~року №\~1051 державна реєстрація земельної ділянки - внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»\~державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою: особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. Згідно з ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Аналогічні положення передбачено ч. 10\~ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст.\~26\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» ухвалення судом рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав), тому при визнанні недійсним оскаржуваного розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації, підлягає одночасному припиненню судом право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку із скасуванням державної реєстрації земельної ділянки. Усі позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 «Про затвердження проекту та передачу безоплатно у власність громадянці України [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту», скасування державної реєстрації земельної ділянки та її повернення у сукупності направлені на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні державною власністю та охоплюються єдиним способом захисту, визначеним ст.\~391\~ЦК України та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, та є засобами реагування на триваюче порушення права державної власності, тому позовна давність на них не розповсюджується. Крім того, суд зауважує, що згідно листів ВО «Укрдержліспроект» від 05.08.2021 року № 410 та ДП «Київське лісове господарство» від 13.08.2021 року № 02-600 спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 не повністю розташована в межах 63 кварталу Приміського лісництва ДП «Київський лісгосп», а накладається лише частково. Так, відповідно до постанови Верховного Суду від 16.02.2022 року у справі № 363/669/17, зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на спірну земельну ділянку є негаторний позов про її повернення, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки лісового фонду і на вказану вимогу не поширюється позовна давність. Таким чином, з наведеного вбачається, що позивачем обрано вірний спосіб захисту. Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти російської федерації» від 06.11.2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Враховуючи вимоги ст. ст. 20, 55, 56, 57 Земельного кодексу України,\~ст.12 Лісового кодексу України, слід зазначити, що законодавцем визначено вичерпний перелік видів використання земель лісогосподарського призначення, для яких їх можуть надавати у власність та передавати в користування громадян органи місцевого самоврядування та виконавчої влади. Враховуючи викладене, чинним законодавством передбачено лише один випадок, коли землі лісогосподарського призначення можуть передаватись у приватну власність. Більше того, можливість передачі у приватну власність земель лісогосподарського призначення для індивідуального садівництва законом взагалі не передбачена. Таким чином, законно набути право власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 1,0328 га із земель державної власності не могла жодна фізична або юридична особа, в тому числі й відповідачі. Натомість останні набули таке право у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного, юридичне оформлення права власності відповідача на землю стало можливим у результаті укладення договору купівлі-продажу. Незважаючи на тривалість оформлення правовстановлюючих документів, спірна земельна ділянка наразі є незабудованою та вкритою лісовими насадженнями. Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянка має ознаки земель лісового фонду, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідачів під час набуття ним земельної ділянки у власність. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року у справі №357/9328/15-ц. Крім того, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні державною власністю здійснюється на підставі норм ст. 391 ЦК України та ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, в зв`язку з порушенням вимог Лісового кодексу\~України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин позов Києво-Святошинської окружної прокуратури по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 369/1777/13-ц, від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15 та Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Також, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях називає навколишнє природне середовище такою цінністю, яка превалює над інтересами однієї особи (чи сім`ї), навіть якщо це стосується її приватного життя і власності. Так, у справі Hamer проти Бельгії (скарга № 21861/03) заявниці належав будинок в лісосмузі без отримання дозволу на будівництво. На неї був поданий позов до суду за зведення будинку з порушенням лісового законодавства. Суд вирішив, що заявниця повинна привести ділянку до його попереднього стану. Будинок було знесено примусово. Суд заявив, що навколишнє середовище являє собою цінність, у збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада. Економічні міркування і навіть право власності не повинні превалювати над екологічними проблемами, особливо коли з цього питання є прийняте чинне законодавство. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача 2 викладені у відзиві на позов, оскільки такі доводи повністю спростовуються дослідженими матеріалами справи, що описано вище. Враховуючи викладене вище, на думку суду прокурором надані суду належні та допустимі докази на підтвердження своєї позиції, а тому суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення загальною площею 1,0328 га, шляхом визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 29.12.2012 року № 3809 «Про затвердження проекту та передачу безоплатно у власність громадянці України [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бобрицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за межами населеного пункту», усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 1,0328 га, що розташована в межах Білогородської сільської територіальної громади Бучанського (колишнього Києво-Святошинського) району Київської області, шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47847118 від 18.07.2019 року з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007, усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою державної власності лісогосподарського призначення площею 1,0328 га з кадастровим номером 3222480600:03:005:5007 шляхом її повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь прокуратури підлягають стягненню судові витрати понесені у вигляді судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved