Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

Державне комунальне підприємство Луцьктепло звернулось в суд з позовом відповідачів про стягнення боргу за надані послуги по теплопостачанню. Свої вимоги обґрунтовує тим, що надає послуги по теплопостачанню квартири [ADDRESS] , в якій проживають відповідачі. Споживачі зобов`язані щомісячно проводити оплату наданих послуг, а саме не пізніше останнього дня календарного місяця наступного за розрахунковим. Свої зобов`язання відповідачі належним чином не виконували, тому станом на 01.02.2021 року у них виникла заборгованість по теплопостачанню перед ДКП Луцьктепло в розмірі 103067,77 грн. За несвоєчасне внесення плати за послуги, на всю суму боргу боржникам відповідно до ст.625 ЦПК України нараховано інфляційні в розмірі 4657,29 та три відсотка річних в розмірі 2819,72 грн. Просить суд стягнути з відповідачів на користь ДКП Луцьктепло заборгованість за надані послуги по теплопостачанню в розмірі 103067,77 грн., 4657,29 грн. інфляційні нарахування, 6842819,72 грн. 3% річних та судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] проти задоволення позову заперечив. Просив застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу за надані послуги з теплопостачання за період з квітня 2014 року по грудень 2017 року. Також просив в задоволенні позову до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовити, оскільки останні не є користувачами послуг в квартирі [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] [PERSON] просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у стягненні заборгованості за послугу з постачання гарячої води та теплової енергії за період з квітня 2014 року по грудень 2017 року включно у загальному розмірі 14855,87 грн., а всього в сумі 40402,04 грн. Заслухавши пояснення\~представників сторін,\~дослідивши та\~оцінивши представлені\~по справі\~докази в\~їх сукупності,\~суд прийшов\~до висновку,\~що позов\~підлягає до\~часткового задоволення\~з наступних\~підстав. За змістом ст. 81, 83 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивач ДКП «Луцьктепло» у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій є постачальником теплової електроенергії та виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у м. Луцьку. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] та є споживачами послуг, які надаються позивачем за вказаною адресою. Розрахунком суми заборгованості та з пояснень представника позивача в судовому засідання, стало відомо, що за послуги з теплопостачання відповідачі за період з 01.04.2014 по грудень 2020 року мають заборгованість в сумі 103067,77 грн. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного Кодексу України (далі ЦК), а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі Правила). Відповідно до ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ст. 322 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначає, що предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст.ст.7,8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно з п.п.18,20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Згідно з п. 8 «Правил надання населенню послуг по водо-теплопостачанню і водовідводу», послуги надаються відповідно до умов договору. Але це не означає, що під час відсутності такого договору, відповідачі мають право користуватися послугами, що фактично надаються і не оплачувати їх. Частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку. Це випливає з положення ст. 11 ЦК України відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян. Такими діями відповідачів є фактичне користування послугами, що надаються позивачем. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За приписами ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Оскільки відповідачі офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовились від послуг, які надавало їм ДКП «Луцьктепло», то в них виник обов`язок сплатити ці послуги. Відповідачі належним чином свої зобов`язання щодо оплати послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не виконували, плату за спожиті послуги у повному обсязі не вносили. Як вбачається з нарахувань та сплати за теплову енергію, відповідачі є споживачами послуг теплової енергії шляхом відкриття особового рахунку за період з 01.04.2014 по грудень 2020 відповідачі мають заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 103067,77 грн. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Розрахунок боргу, наданий позивачем, сумніву не викликає та приймається судом. З повідомленнь ГУНП у Волинській області від 06.03.2023 року № 6/аз/50/04-2023 вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживають, тому фактично не користувались послугами наданими позивачем (а.с.94). В свою чергу представниками відповідачів заявлено про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Досліджуючи вимоги позивача в частині періоду виниклої заборгованості, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд задовольняє клопотання представників відповідачів про застосування строку позовної давності до даного позову, оскільки визначений законодавством трирічний строк позивачем було пропущено, клопотання про поновлення строків позовної давності представником позивача заявлено не було. Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.02.2018 по грудень 2020 року - є обґрунтованими та доведеними. Проте наявні підстави для відмови позивачу у позові в частині стягнення заборгованості за період з 01.04.2014 по грудень 2017 року у зв`язку із пропуском позовної давності, а тому стягненню підлягає заборгованість згідно наданих розрахунків, яка утворилась за період з 01.02.2018 по 31.12.2020. З огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом 09.02.2021, підстави для зупинення або переривання строку позовної давності за період з квітня 2014 по грудень 2017 не встановлені, суд приходить до висновку, що за вимогами про стягнення заборгованості за щомісячними платежами за період з 01.04.2014 по 31.12.2017 сплинули строки позовної давності, а тому за цей період у задоволенні позову слід відмовити. Отже, заборгованість що виникла за адресою: [ADDRESS] , за період з 01.02.2018 по 31.12.2020 року становить 10191,78 грн. за послуги з постачання гарячої води та 15888,69 грн. за послуги з постачання теплової енергії, а всього на загальну суму 26080,47 грн. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тому також підлягає стягненню інфляційні нарахування в розмірі 4223,85 грн. та 3%річних в розмірі 2601,50 грн. Cуд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Задовільняючи вимоги позивача частково, суд проводить стягнення за оплату теплової енергії та гарячу воду лише з [PERSON] . Щодо відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] то в процесі слухання справи встановлено, що дані особи хоч і зареєстровані за вказаною адресою, однак не проживають, а тому за користування послуг теплової енергії та гарячої води несе відповідальність користувач, а саме [PERSON] який проживає за вказаною адресою, тому саме з нього слід стягнути заборгованість за надані послуги з опалення та постачання гарячої води в розмірі 26080,47 грн, а також інфляційні нарахування в сумі 4223,85 грн. та 3% річних в розмірі 2601,50 грн. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір \~покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 535,55 грн. судового збору (26080,47*2270:110544,78).

Outcome: partial