Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з матір`ю, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Трускавецької міської ради. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] , батьком є - [PERSON] . Відносини у сторін не склалися і станом на теперішній час, вона з сином проживають в [ADDRESS] , а відповідач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Вже тривалий час вихованням дитини фактично здійснює лише вона, організовує відвідування навчальних та розвиваючих занять, батько дитини не приймає участі у вихованні дитини. Всі потреби дитини фінансує самостійно позивачка. Вважає, що дитина є більш прихильною до матері, стан її здоров`я не створює обмежень для залишення дитини з матір`ю. Крім цього, відповідач є працездатним та може сплачувати аліменти в розмірі частини з усіх видів заробітку. На даний час позивачка є внутрішньо переміщеною особою та разом із сином проживає у [ADDRESS] . Тому просить визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю за місцем її проживання та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На позовну заяву представник відповідача [PERSON] - адвокатом Дубчак Л.С. подано відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, при вирішенні питання щодо стягнення аліментів врахувати становище відповідача та перебуванні на його утриманні інших осіб і стягнути аліменти в розмірі частки з усіх видів заробітку [PERSON] , а також стягнути з [PERSON] на користь відповідача понесені ним судові витрати. В обґрунтуванні зазначає, що вимога щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] із матір`ю є недоцільним через ряд обставин. Так, позивачка довгий час не працювала (до травня 2022 року), а весь цей час спільний син утримувався за рахунок коштів відповідача. Також ставлення позивачки до дитини характеризується неповагою та грубістю, і вона не виходить із принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Позивачка не зможе забезпечити [PERSON] гармонійний розвиток у всіх сферах його життя, постійні конфлікти, сварки, психологічне та фізичне насильство з боку позивача в присутності дитини негативно впливають на його майбутнє. Зазначає, що висновок Служби у справах дітей є недопустимим доказом, оскільки дитина не проживає та не зареєстрована у м.Дрогобичі. Всі обставини та твердження у висновку є непідтвердженими жодними доказами. Щодо стягнення аліментів зазначає, що всі витрати на утримання сина протягом 7 років ніс виключно відповідач. Позивач жодного разу не зверталась до відповідача з вимогою про сплату аліментів. Вважає що в даному випадку взагалі відсутній спір про право, оскільки відсутнє порушення або невизнання права, а тому такі позовні вимоги не підлягають до задоволення, так як позивачкою жодними доказами не підтверджено вимогу про необхідність стягнення аліментів в розмірі від доходу відповідача. На поданий представником відповідача [PERSON] - адвокатом Дубчак Л.С. відзив на позовну заяву, представник позивачки - адвокат Прядко Р.В. подав відповідь. Вказує, що на даний час позивачка з малолітнім сином проживають у м.Трускавці. З довідки внутрішньо переміщеної особи вбачається факт проживання позивачки з донькою [PERSON] та сином [PERSON] , реєстрація проживання [PERSON] за іншою адресою вищевказаного не змінює. Відповідач з моменту переїзду позивачки з сином до Трускавця, жодної участі у матеріальному забезпеченні сина не приймав. Позивачка та її представник - адвокат Прядко Р.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з наведених у позові підстав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Коцан Р.М. у судовому засіданні частково заперечив щодо задоволення позовних вимог. Щодо вимоги про визначення місця проживання [PERSON] з матір`ю - заперечує та просить відмовити в задоволенні такої вимоги. Щодо стягнення аліментів з відповідача, то вважає за можливе стягувати такі в розмірі частки від доходу відповідача. Представник Служби у справах дітей Трускавецької міської ради - Дятлова Л.Ю. у судовому засіданні не заперечує щодо задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір`ю не заперечує, оскільки служба здійснювала виїзд по місцю проживанню позивачки та її сина. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів покладається на думку суду. Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, заслухавши учасників судового засідання, вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. Статтею 51 Конституції України гарантовано, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане повторно Голосіївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15, т. 1). Згідно довідки від 31 березня 2022 року №1331-5000627355 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання якої - [ADDRESS] , фактично проживає у [ADDRESS] (а.с. 5,т.1). Крім того, згідно довідки від 31 березня 2022 року №1331-5000627594 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання якого - [ADDRESS] , фактично проживає у [ADDRESS] (а.с. 6,т.1). Факт проживання позивача [PERSON] разом з сином [PERSON] підтверджується також головним спеціалістом Служби у справах дітей Трускавецької міської ради згідно складеного нею 05 липня 2022 року акту обстеження умов проживання, яким було встановлено, що для виховання, розвитку та проживання дитини [PERSON] створено задовільні умови. (а.с.40, т.1). Разом з тим, як вбачається з довідки Будинку учнівської творчості відділу освіди Трускавецької міської ради №38 від 01 червня 2022 року [PERSON] відвідує гурток « Циркова студія » з 13 квітня 2022 року і по сьогоднішній день (а.с.10, т.1). Згідно довідки ДНЗ №6 «Теремок» м.Трускавець від 23 травня 2022 року, [PERSON] відвідує ДНЗ №6 «Теремок» з 28 березня 2022 року по теперішній час (а.с.11, т.1). Крім цього, згідно Наказу НВК «Середня загальноосвітня школа №2 - гімназія» від 31 травня 2022 року №92-А «Про зарахування на навчання в 1 класи на 2022/2023 н.р.», [PERSON] зараховано в перший клас на 2022/2023 навчальний рік (а.с. 12,т.1). Тобто, вищевказаним підтверджується, що забезпечення розвитку та створення умов для виховання [PERSON] здійснюється по місцю проживанню позивачки та [PERSON] , а саме у м. Трускавці. Службою у справах дітей Трускавецької міської ради Львівської області як органу опіки та піклування надано висновок № 18/12-1535/1 від 28 липня 2022 року про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , згідно з яким орган опіки та піклування вважає доцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] за місцем її проживання або перебування (а.с.38-39, т.1). Як слідує з висновку, зокрема, мама приділяє належну увагу фізичному та розумовому розвитку дитини, матеріально забезпечена, офіційно працевлаштована, займає посаду радника патронатної служби апарату Дрогобицької РВА; батько дитини, [PERSON] , проживає в м.Києві, квартира яка йому належить на праві власності, на даний час, перебуває під арештом; 13 березня 2022 року [PERSON] уклав контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. В судовому засіданні представник служби у справах дітей Трускавецької міської ради Дятлова Л.Ю. підтримала вказаний висновок та вимоги позовної заяви [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з нею. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам малолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Суд також враховує висновок Верховного Суду, відображений у постанові від 15.01.2020 по справі №148/1555/17, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Тому, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи добросовісне виконання позивачем батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, приходить до висновку про обґрунтованість позову та визначення місця проживання дитини із позивачем. При цьому, суд зазначає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє права відповідача у справі спілкуватися з сином та не обмежує його у здійсненні своїх батьківських прав та обов`язків. Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. За змістом ч.ч.1,2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною 3 ст.181СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183,184 СК України. Як вбачається з п. 17, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Слід зазначити, що аліменти мають бути достатніми й співрозмірними з огляду на цілі зобов`язання по утриманню. Суд при прийнятті рішення в кожному конкретному випадку має виходити із матеріального і сімейного стану платника та одержувача аліментів. Матеріальне становище платника оцінюється, виходячи з вартості належного йому майна, розміру заробітку (доходу). Про матеріальне становище також свідчить розмір витрат, що здійснюються платником на утримання себе й членів своєї сім`ї. В судовому засіданні встановлено, що у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Оскільки малолітня дитина на даний момент проживає разом з позивачем [PERSON] та перебуває на повному її утриманні, відповідач, як батько дитини, зобов`язаний згідно до вимог Сімейного кодексу України також брати участь в її утриманні. Дитина потребує від позивача матеріальних витрат на її утримання з урахуванням зростання цін на споживчі товари і послуги, інфляцію тощо, забезпечення належного рівня її життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального, соціального розвитку, придбання ліків. Водночас, в спростування твердження позивачки про те, що відповідач не приймав жодної участі, в тому числі і фінансової, у вихованні дитини, відповідач у відзиві на позов зазначив, що він брав участь в утриманні дитини, оскільки з моменту народження позивачка не працювала, а тому всі витрати на дитину забезпечував він. На підтвердження зазначеного, ним долучені відповідні копії квитанцій про оплату навчання [PERSON] у приватному закладі дошкільної освіти «Індіго». Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд також враховує, що відповідач частково визнає позовні вимоги, є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, що підтверджується характеристикою ТОВ «АК-РА», те, що відповідач не надав суду доказів про те, що у нього на утриманні є неповнолітні діти чи інші непрацездатні особи, у матеріалах справи відсутні відомості про дохід відповідача, а також прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. З урахуванням обставин справи, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані зі сплатою аліментів, обов`язку відповідача утримувати неповнолітнього сина, принципу законності, часткового визнання позову відповідачем, з врахуванням рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що в силу ст.ст.180-183 СК України з відповідача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не вбачає підстав для стягнення аліментів у більшому розмірі (як просить позивач), виходячи з того, що позивач не довела наявності будь-яких обставин, які б заслуговували у цьому сенсі на увагу і вимагали б стягнення аліментів у більшому розмірі, а саме частки. Позивачем не подано доказів в обґрунтування витрат на дитину для визначення аліментів у більшій частці доходу, а позовних вимог про стягнення додаткових витрат [PERSON] не заявила. Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, суд виходить з того, що відповідач, як батько зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, положення закону щодо гарантованого і рекомендованого мінімального розміру аліментів,і що саме такий розмір буде відповідати вимогам закону, не порушить прав сторін. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, слід зазначити таке. Оскільки позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 992 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved