Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , у місті Сєвєродонецьк Луганської області 20.03.2023 року. В обґрунтування заяви вказано, що [INFO] померла мати заявника [PERSON] . Отримати свідоцтво про смерть матері у відділі реєстрації актів цивільного стану заявник не може, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Заявник подала заяву про проведення розгляду справи без її участі, заяву підтримала. Представник заінтересованої особи, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, якою просив розгляд справи проводити без його участі. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до довідки від 29.04.2022 року №1826-5001423588 заявника взято та облік внутрішньо переміщеної особи, зареєстрованим місцем реєстрації останньої є [ADDRESS] . Встановлено, що заявник та [PERSON] , [INFO] , є дочкою та матір`ю, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) серії [NUMBER] , від 21.04.1987 року, свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , після реєстрації якого мати заявника змінила прізвище на « [PERSON] », свідоцтвом про народження заявника серії [NUMBER] та свідоцтвом про укладення шлюбу заявника, з якого вбачається, що після реєстрації шлюбу заявник змінила прізвище на « [PERSON] ». З долучених до матеріалів справи документів встановлено, що [PERSON] була громадянкою України, ветераном війни - учасником війни, ветераном праці, що підтверджується відповідними посвідченнями. [INFO] [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~померла у м. Сєвєродонецьк Луганської області, де і похована, що підтверджується показами свідків [PERSON] від 21.06.2023 року, [PERSON] від 20.06.2023 року. Заявник зверталася до відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Житомирі ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою про державну реєстрацію смерті своєї матері [PERSON] , однак отримала відмову у такій реєстрації, оскільки не надала визначених ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» документів, що є підставою для державної реєстрації смерті. Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 року (зі змінами та доповненнями) Сєвєродонецька міська територіальна громада входить до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи; згідно з положеннями частинами 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року та п. 1 ч. 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 17 березня 2011 року підставою для державної реєстрації є лікарське свідоцтво про смерть, рішення суду про оголошення особи померлою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Закон закріплює за державою обов`язок вживати всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно з ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий незаконними органами та/або посадовими особами, є недійсним і таким, що не створює правових наслідків. Окрім цього, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або посадові особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Зокрема, належними відповідно до вимог ч.1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням ч. 2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території м. Макіївка Донецької області, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч. 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст. 317 ЦПК України. Виходячи із вищевикладеного, взявши до уваги практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що надані в якості доказу покази свідків про смерть, які, хоча і не є документом встановленої форми про смерть та її причини, водночас вважається доказом, який достовірно свідчить про смерть особи у певний час і за певних обставин, а саме 20.03.2023 року в м.\~Сєвєродонецьк Луганської\~області,\~Україна,оскільки судом не встановлено іншого. Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. [INFO] [PERSON] померла у м. Сєвєродонецьк Луганської області, Україна, тобто на тимчасово окупованій території, що підтверджується показами свідків, які, зокрема, є жителями [ADDRESS] , тобто сусідами померлої [PERSON] . В той же час встановлено, що вказані покази свідків не відповідають вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 №1025 "Про затвердження зразків актових записів цивільного стану, описів та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану". Однак, отримати документ, що є підставою для державної реєстрації смерті матері у відповідності до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» заявник не може з огляду на окупацію території, де померла мати. Таким чином, указані покази свідків не створюють правових наслідків та разом з тим, з урахуванням специфіки обставин справи, оцінюються судом як підтвердження факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, а саме [INFO] у м. Сєвєродонецьк Луганської області,\~Україна. На підставі викладеного, заявник не має можливості отримати свідоцтво про смерть матері українського зразка, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення поданої заяви. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved