Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

В лютому 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти, передані, в якості авансу в сумі 1000,0 дол. США, на виконання попереднього договору від 27 січня 2022р., укладеного між сторонами. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він мав на меті придбати квартиру [ADDRESS] , яка на праві власності належить відповідачці, у зв`язку з чим, 27 січня 2022р. між сторонами в письмовій формі був укладений попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язувались укласти договір купівлі - продажу нерухомого майна - зазначеної квартири до 15 березня 2022р У зв`язку, з введенням Указом Президента від 24 лютого 2022р. № 64/2032 на території України воєнного стану, внаслідок військової агресії російською федерацією проти України, на думку позивача виникли форс-мажорні обставини, що позбавило його придбати зазначену квартиру, про що було повідомлено відповідачку. В досудовому порядку, на виконання укладеного між сторонами попереднього договору, позивачем було передано відповідачці, в якості авансу грошові кошти в розмірі 1000,0 дол. США, які остання відмовляється повернути. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту свого права. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2023р. відкрито провадження у справі, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 травня 2023р. розгляд справи вирішено продовжити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, на підставі ст. 279 ЦПК України. 01 червня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповдіачка проти позову заперечила, зазначивши, що при зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем не враховані положення ст. ст. 546, 570, 629, 635 ЦК України, а також умови укладеного між сторонами попереднього договору, сума, яка була внесена позивачем, на виконання укладеного договору є забезпечувальним платежем, який забезпечує належну процесуальну поведінку сторони договори. У зв`язку з тим, що на теперішній час позивач ухиляється від виконання своїх зобов`язань, щодо придбання квартири, то відсутні і правові підстави ля повернення йому внесеної суми коштів. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 07 червня 2023р. на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні відповідачка проти позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві, просила суд залишити позов без задоволення. Суд, заслухавши пояснення відповідачки, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом і не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, 27 січня 2022р. між сторонами було укладено у письмовій формі попередній договір, відповідно до п. 1.1 якого, у строк до 15 березня 2022р. продавець (відповідачка) зобов`язується на умовах визначених цим договором, укласти договір купівлі-продажу (основний договір), відповідно до якого передати об`єкт нерухомості та майнові права на нього у власність покупця (позивача), а покупець зобов`язується прийняти у власність об`єкт та майнові права на нього та сплатити за нього грошові кошти у розмірі, що визначений основним договором. За домовленістю сторін нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься за адресою: нотаріус продавця (п. 1.2. попереднього договору). Згідно з п. 2.1. попереднього договору, сторони погодили наступні умови основного договору: об`єктом є квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на який належить продавцю (позивачці); повна вартість об`єкта погоджена між покупцем та продавцем, становить суму у гривнях, що є еквівалентом 78000,0 дол. США за поточним комерційним курсом продажу у пунктах обміну валюти у м. Києві, встановленим на день укладення договору. У преамбулі до попереднього договору, сторони визначили, що забезпечувальний платіж - вид забезпечувального засобу, який сторони погодили відповідно з ч. 2 ст. 546 ЦК України; в п. 3.2. попереднього договору сторони погодили, що продавець на виконання цього договору зобов`язаний: - під час підписання основного договору залишити покупцю суму у гривнях, що є еквівалентом 1000,0 дол. США за курсом НБУ на день підписання договору, в якості забезпечення обов`язку продавця по зняттю з реєстрації всіх зареєстрованих на площі об`єкта осіб, повної оплати рахунків за об`єкт, комунальні послуги, телефонні переговори. Така сума підлягає поверненню у випадку повного та належного виконання продавцем забезпечених цією сумою зобов`язань. Відповідно до п. 5.2 попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження дійсних намірів сторін про наступне укладення основного договору покупець передав продавцю, а продавець отримав від покупця суму у гривнях, що є еквівалентом 1000,0 дол. США за поточним комерційним курсом продажу у пунктах обміну валюти у м. Києві, встановленим на день підписання договору. Передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Зазначені вище суми розцінюється сторонами, як передоплата (аванс) у рахунок виконання основного договору. При оформленні основного договору сума, що підлягатиме передачі покупцем продавцеві, буде зменшена на суму переданої за цим договором передоплати (авансу) (п. 5.3 попереднього договору). Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що на виконання п. 5.2 попереднього договору ним було сплачено відповідачці 1000,0 дол. США, в судовому засіданні відповідачка не заперечувала щодо факту отримання нею цих коштів, але зазначала, що вважає, що правова природа цих коштів є завдатком, а не авансом, в силу положень ст. 546 ЦК України. У відповідності з ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України). За змістом ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р., з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що укладений між сторонами попередній договір не було посвідчено нотаріально, при цьому судом не вставнолено, що при укладенні попереднього договору, якась із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення. В силу положень ч. 1, 2 ст. 216 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009р. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений між сторонам попередній договір від 27 січня 2022р. є нікчемним, при цьому в силу положень ст. 220 ЦК України суд не може визнати його дійсним, оскільки судом не встановлено, що сторони/сторона за цим договором ухилялася від його нотаріального посвідчення, а тому слід стягнути з відповідачки на користь позивача, сплачені ним останній на виконання п. 5.2. попереднього договору 1000,0 дол. США. Доводи сторони позивача, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24 лютого 2022р. в Україні введено воєнний стан, дію якого згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено та який діє по теперішній час, що перешкоджало сторонам укласти основний договір, а також аргументи сторони відповідача, що укладення основного договору не відбулося з вини сторони позивача, який не забажав виконувати умови попереднього договору, судом оцінюються критично, оскільки нікчемний правочин є недійсним вже в момент вчинення, незалежно від будь-чиєї волі (ipso iure), і його абсолютна недійсність діє щодо всіх (erga omnes). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,6 грн.

Outcome: approved