Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася з позовом до Монастириського районного суду Тернопільської області до [PERSON] (надалі відповідач) в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 15.04.2023 року просила: - визнати спільним майном подружжя [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] майнові права на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , загальною площею 62,9 квадратних метрів; - визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] у порядку поділу майна подружжя за кожним по частці майнових прав на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Судові витрати позивач просить покласти на відповідача. Позовну заяву [PERSON] мотивувала тим, що, перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 09 січня 2007 року по 09 вересня 2019 року. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 09 вересня 2019 року шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу з відповідачем за спільні кошти ними був придбаний житловий будинок в селі Комарівка Монастириського району Тернопільської області загальною площею 23,3 кв.м. вартістю 5 тисяч доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 185 тисяч гривень. Позивач, працюючи за межами території України протягом багатьох років надавала відповідачу кошти для покращення цього житлового будинку. Відповідач без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та без прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта здійснив самочинне будівництво, збільшивши загальну площу придбаного будинку до 62,9 кв.м. З огляду на те, що згоди з приводу поділу не прийнятого в експлуатацію будинку не досягнуто звернулася до суду за захистом порушеного/невизнаного права. Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 19.10.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. 15.11.2022 року представник відповідача адвокат Андрусенко І.Я. подав відзив на позовну заяву, в якому просив у позові відмовити з підстав його необгрунтованості. 06.12.2022 року представник відповідача адвокат Андрусенко І.Я. подав клопотання про витребування від КП «Монастириьке бюро технічної інвентаризації» копію інвентаризаційної справи та довідку характеристику на спірний житловий будинок, а з Монастириської державної нотаріальної контори копію нотаріальної справи, яка сформована на підставі договору купівлі-продажу спірного будинку, а 13.12.2022 року суд своєю ухвалою це клопотання задоволив. 14.02.2023 року суд ухвалою витребував із Тернопільського державного нотаріального архіву копію нотаріальної справи, оскільки за інформацію Монастириської державної нотаріальної контори нотаріальна справа, яка сформована на підставі договору купівлі-продажу ВМО № 146057 про купівлю [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS] передана їм на постійне зберігання. 10 травня Монастириський районний суд Тернопільської області задоволив клопотання представника позивача про зміну предмету позову. Цього ж дня суд ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду. 06 червня 2023 року сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, просили справу розглядати без їх участі. Згідно із статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи вищевикладене, судом ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача й відповідача. Відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 09 січня 2007 року по 09 вересня 2019 року, який розірвано на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 09 вересня 2019 року у справі № 603/363/19 (а.с.7-9). У період шлюбу, а саме 10 жовтня 2009 року сторони за спільні кошти за договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом Монастириської державної нотаріальної контори ВМО № 146057, придбали житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.97-98). Право власності на будинок зареєстроване за [PERSON] (а.с. 103 на звороті). Підтвердженням того, що кошти витрачені на придбання будинковолодіння є спільною сумісною власністю, і придбаний об`єкт нерухомості буде об`єктом права спільної сумісної власності є підписана [PERSON] заява від 10 жовтня 2009 року, засвідчена нотаріально, у якій вона надала згоду [PERSON] придбати згідно договору купівлі-продажу будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 104 на звороті). Площа придбаного будинку становила 23,3 кв. м, розмір жилої площі становив 15,2 кв. м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 309899669 станом на 15 вересня 2022 року власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Загальна площа будинку становить 23,3 кв. м, житлова площа 15,2 кв. м. (а.с. 11) Відповідно до довідки Комунального підприємства «Монастириське бюро технічної інвентаризації» у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] змінилася загальна площа з 23,3 кв.м. на 62,9 кв.м., житлова площа з 15,2 кв.м. на 46,9 кв.м. за рахунок проведеної реконструкції житлового будинку садибного типу під літерою «А» з прибудовою «а». У довідці вказано, що дозвільні документи на проведення реконструкції не надані (а.с. 116). Отже, суд встановив, що у житловому будинку садибного типу з господарськими будівлями проведена реконструкція, внаслідок чого майже у двічі збільшилася як загальна так і житлова площа. Однак жодних дозвільних документів, передбачених Законом України «Про архітектурну діяльність», на таке будівництво немає. Тобто, реконструйований житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та належить [PERSON] є самочинним та класифікується як будівельні матеріали та обладнання, що використані у процесі будівництва (реконструкції) цього об`єкта. Жодних клопотань про призначення судової будівельної експертизи, за наслідками проведення якої можна було б встановити скільки будівельних матеріалів та конструктивних елементів, та яких саме, було використано під час будівництва (реконструкції) спірного житлового будинку, сторонами не подавалося. Окрім цього, суд констатує, що жодних експертних досліджень про те, що спірний об`єкт відповідає Державним будівельним нормам України чи іншим технічним умовам, сторонами по справі суду не надано. Розглянувши матеріали справи, суд прийшов до переконання, що в позові слід відмовити, виходячи з такого. Як слідує із заяви про зміну предмета позову, позивачка [PERSON] просить визнати за нею майнові права на реконструйованого й незданого в експлуатацію житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями. Отже саме такий спосіб захисту позивачка вважає належним та ефективним. Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України). У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу). До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). ЦК України у частині першій статті 376 визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті). Отже, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22). Така практика є сталою і неодноразово підтверджена в судових рішеннях. При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, є підстави для визнання за позивачкою права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва. Наведені положення законодавства та практика Великої Палати Верховного Суду надають підстави для висновку, що єдиним належним та ефективним способом захисту, у випадку спору щодо новоствореного об`єкта не прийнятого в експлуатацію чи самочинно збудованого житлового будинку є визнання права власності на матеріали чи обладнання. Отже, належним та ефективним способом захисту права позивача у цьому випадку мало б бути визнання за нею права власності на матеріали чи обладнання використанні при будівництві спірного будинку, а не на майнові права на нього. Визнання за позивачем майнових прав на будинок, не введеного в експлуатацію, не призведе до відновлення її порушеного/невизнаного права без необхідності повторного звернення до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76). При таких обставинах, приймаючи до уваги, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним, суд відмовляє у позові. Між тим, це не перешкоджає позивачу звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав, обравши ефективний спосіб захисту (визнання права власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва спірного майна).

Outcome: dismissed