Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Маневицького районного суду Волинської області з позовомдо [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він являється власником житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . Малолітній [PERSON] з 9 квітня 2014 року зареєстрований по [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживає. З 30 листопада 2021 року малолітній [PERSON] фактично проживає по [ADDRESS] . За місцем реєстрації малолітній [PERSON] не проживає, його особисті речі в будинку відсутні. Зняти з реєстрації по [ADDRESS] малолітнього [PERSON] в позасудовому порядку позивачу [PERSON] не вдалося.Вказані обставини перешкоджають позивачу вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві приватної власності нерухомим майном, створюють йому певні незручності майнового характеру, зокрема, в частині оплати за комунальні послуги та реалізації його права, як малозабезпеченої особи, на компенсацію витрат за житлово-комунальні послуги. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду заяві, просив визнати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності. Відповідач [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] , представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області Козак Р.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, вважають їх необґрунтованими та такими, що порушують права малолітнього [PERSON] , а тому в їх задоволенні просили відмовити. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] , належать [PERSON] та членам його сім?ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної, спільної сумісної власності. [PERSON] народився [INFO] в м. Умань Черкаської області. Його батьками являються [PERSON] та [PERSON] 29 листопада 2013 року Прилісненською сільською радою Маневицького району Волинської області було зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Малолітній [PERSON] з 9 квітня 2014 року зареєстрований по [ADDRESS] , однак за вказаною адресою з 11 листопада 2018 року не проживає. [INFO] [PERSON] померла. Рішенням виконавчого комітету Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області № 47 від 30 червня 2022 року було встановлено опіку над малолітнім [PERSON] та призначено його опікуном [PERSON] , закріплено право користування житлом за [PERSON] по [ADDRESS] . З 30 червня 2022 року малолітній [PERSON] фактично проживає в будинку по [ADDRESS] без реєстрації. Зняти з реєстрації по [ADDRESS] малолітнього [PERSON] в позасудовому порядку позивачу [PERSON] не вдалося. Зареєструвати малолітнього [PERSON] по [ADDRESS] опікун[PERSON] не має можливості, так як не являється власником вказаного житлового будинку. Зазначені обставини не оспорюються сторонами, а також це встановлено з досліджених судом свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16 липня 2020 року, свідоцтв про смерть серії [NUMBER] від 18 серпня 2017 року та серії [NUMBER] від 8 лютого 2023 року, свідоцтва про право власності на житло від 7 лютого 2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6498482 від 14 лютого 2005 року, повідомлень Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області № 815/02-10/2-22 від 6 грудня 2022 року та № 3/02-10/2-23 від 2 січня 2023 року, рішення виконавчого комітету Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області № 47 від 30 червня 2022 року, протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області № 7 від 28 листопада 2022 року, довідки виконавчого комітету Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області № 523 від 8 червня 2023 року. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім?ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ст. 391 Цивільного кодексу України власник наділений правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб та будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з вищевикладеного, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: відсутність члена сім?ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Згідно з ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України члени сім?ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов?язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім?ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім?ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов?язки, як наймач та члени його сім?ї. Згідно з ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України до членів сім?ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім?ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі „Кривіцька і Кривіцький проти України" („Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03) поняття „житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме: існування достатніх і тривалих зв?язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв?язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Також суд враховує, що відповідно до ч. 2, 3 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати неповажною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків або опікуном, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків або опікуна, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків або опікуна, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини або опікуна не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об?єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц, від 4 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України „Про охорону дитинства" діти - члени сім?ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Оскільки [PERSON] , [INFO] , залишив місце проживання по [ADDRESS] , будучи малолітнім та не маючи права самостійно визначати своє місце проживання, тому сам по собі факт його не проживання у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Згідно з ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні позовних вимог суд бере до уваги, що позивачем [PERSON] відповідно до ст. 81 ЦПК України, враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини справи, не доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] дійсно не проживає в будинку по [ADDRESS] без поважних причин та втратив інтерес до вказаного житла. Крім того, суд бере до уваги, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] , належать [PERSON] та членам його сім?ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної, спільної сумісної власності. Суд при вирішенні позовних вимог враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі „МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2003 року, „Кривіцька та Кривіцький проти України" від 2 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й „необхідним у демократичному суспільстві", інакше кажучи, воно має відповідати „нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі „Зехентнер проти Австрії", 2009 року, пункт 56). Аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, слід відмовити.

Outcome: dismissed