Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вказаною заявою, у якій просить суд встановити факт самостійного виховання, та утримання ним його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . При цьому заявник посилається на те, що в період шлюбу із [PERSON] у них народилась [PERSON] , [INFO] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.05.2019 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. 28.02.2022 року [PERSON] виїхала разом із малолітнім сином до Республіки Туреччина, а він залишився в м. Одесі з донькою. У судовому засіданні заявник подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник Служби у справах дітей Одеської міської ради надав заяву про розгляд справи за відсутності представника служби. [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні заяви, враховуючи наступне. Заявник на підтвердження викладеного у своїй заяві посилається на ряд доказів, які були досліджені при судовому розгляді. Так, із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Встановлено також, що 24.05.2019 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (справа № 522/4050/19) шлюб,\~зареєстрований\~23\~жовтня 2004\~року відділом\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Роздільнянського районного\~управління юстиції\~Одеської області,\~про що був виданий 23.10.2004\~року\~актовий запис\~№ 151,\~між [PERSON] та\~ [PERSON] був розірваний. Діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю - [PERSON] . Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майн, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, заявник є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані заявник та [PERSON] . [PERSON] має посвідку на проживання у Республіки Туреччина, термін дії якої з 27.08.2022 р. по 26.08.2023 р. Також, [PERSON] надала заяву, посвідчену нотаріусом нотарільної контори № 10 м. Стамбула 14.02.2023 року, про те, що вона підтверджує проживання її доньки - [PERSON] разом з батьком у м. Одесі, який самостійно її виховує та утримує її. Згідно довідки Одеського ліцею № 11 Одеської міської ради, [PERSON] навчається в 9-В класі. Окрім того, [PERSON] займається в КЗСПО «СДЮСШОР ім. Літвака Б.Д.» з 01.09.2022 року на відділенні волейболу. Таким чином встановлено, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , остання, у невстановлений судом час, виїхала з території України та в даний час проживає за кордоном. Натомість, [PERSON] залишилася проживати разом із батьком. Дослідивши надані докази та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд виходить із наступного. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ч 1, 2 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. За змістом ст.318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Статтею 319 ЦПК України визначено, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Варто зазначити, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду виключно за існування певних умов, однією із яких є те, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, а також встановити дійсність настання реальних наслідків у випадку задоволення такої заяви. Окрім того, заявник повинен бути позбавлений можливості довести факт, який він просить визнати, у будь-який інших спосіб, тобто чинним законодавством не передбачається іншого позасудового порядку вирішення ситуації. Варто зауважити, що вимога про встановлення будь-якого факту в рамках окремого провадження має переслідувати певну юридичну мету та безпосередньо призводити до ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача. Суд не може встановлювати певний факт лише для констатації самого факту, без юридичної мети його встановлення. Судом встановлено, що факт спільного проживання заявника та її доньки, її виховання не оспорюється матір`ю дитини. Разом із тим заявник зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та перебування [PERSON] , 2007 року народження на його утриманні є необхідним для захисту і реалізації законним прав та інтересів доньки, а також його прав як батька, та уникнення суперечностей при визначенні даного факту з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Заявник наголошує, що дитина перебуває на його повному утриманні, в тому числі і матеріальному, про що і хоче встановити юридичний факт. Разом із тим, заявник не надає достовірних та достатніх доказів одноособовості утримання дитини. Окрім того, суду не надані докази одноособовості матеріального утримання заявником дитини, а посилання на те, що [PERSON] , наразі, проживає закордоном не підтверджують одноособовості виховання дитини. За таких умов, не виявляється можливим констатувати, що батько виховує дитину самостійно. Разом із цим, підставою для звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту, як вказує заявник стало необхідність захисту і реалізації законним прав та інтересів доньки, а також його прав як батька, та уникнення суперечностей при визначенні даного факту з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб. Але, заявник не вказує на будь-які порушення його прав, як батька дитини, а також прав дитини, з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб. Також, заявником не наведено йог звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, з будь-якими вимогами та чи було йому відмовлено у задоволенні таких вимог на підставі відсутності доказів самостійного утримання дитини, тощо. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до\~статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Варто наголосити, що в судовому порядку вирішуються питання щодо захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав заявника, виникненню, зміні чи припинення яких, перешкоджає відсутність доказів їх існування або дії чи бездіяльність третіх осіб. Дані факти повинні невизнаватись іншими особами, що є перешкодою для реалізації прав. Разом із тим, заявником не зазначено, яким чином було порушено, невизнано чи оспорено його права чи законні інтереси. Натомість зазначає виключно про уникнення суперечностей з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, які можуть існувати у майбутньому. Посилання заявника на необхідність встановлення вказаного факту з метою можливого вирішення питань у подальшому, суд вважає неспроможним, оскільки встановлення судом фактів на майбутнє не входить до завдань цивільного судочинства (або будь-якого іншого виду судочинства). Окрім того, в даному випадку варто наголосити, що встановлення факту спільного проживання дитини з батьком та перебування на його вихованні та утриманні, без існування інших необхідних та встановлених законом обставин, саме по собі не породжує порушення прав заявника та дитини. Разом із тим, встановлення таких обставин належить до дискреційних повноважень уповноважених на те органів та установ, дії чи бездіяльність яких можуть стати підставою для звернення до суду із заявою про встановлення юридичних фактів. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні заяви у зв`язку із її необґрунтованістю та безпідставністю.

Outcome: dismissed