Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

01.08.2022 року Лівобережна окружна прокуратура м. Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила суд скасувати державну реєстрацію прав, проведену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. (індексний номер рішення 52216936 від 13.05.2020 року, номер запису про право власності 36478337), за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2079835812101) з одночасним припиненням речових прав; витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2079835812101). Позов мотивований тим, що 13.05.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. прийнято рішення № 52216936 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2079835812101). Державну реєстрацію проведено за заявою [PERSON] від 08.05.2020 року № 39511999 на підставі свідоцтва про право власності від 01.12.2011 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпровської міської ради згідно з розпорядженням №8/436, записаного в реєстрову книгу № 241п за реєстровим № 77-12. Згідно з відомостями, що зазначені в свідоцтві про право власності від 01.12.2011 року з`ясовано, що квартира [ADDRESS] приватизована [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна вартість квартири становить 45,4 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації складає 8,60 грн. Відповідно до інформації КП «ДМБТІ» ДМР від 10.02.2022 року № 1715 відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за будь-якою особою. Також зазначено, що первинна інвентаризація житлового будинку проведена в 1984 році. Житловий будинок [ADDRESS] , в тому числі квартира [ADDRESS] , зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення Ленінського райвиконкому від 08.09.1989 року за № 486, про що видане реєстраційне посвідчення від 12.12.1989 року та зроблено запис в обліковій книзі № 18 за реєстровим № 450. Листом КП «ДМБТІ» ДМР від 23.06.2022 року за вих. 4341 з`ясовано, що за номером вихідним кореспонденції 5198 від 05.05.2020 року на ім`я [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] інформаційна довідка не видавалась. Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 03.02.2022 року № 3/12-629 квартира [ADDRESS] в приватну власність не передавалась та розпорядження органу приватизації відносно вказаної квартири не приймалось. Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 29.11.1985 року і по цей час зареєстрована [PERSON] , з 25.10.2001 року і по цей час [PERSON] . Незважаючи на встановлені обставини, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. з відкриттям розділу, прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав (індексний номер рішення 52216936 від 13.05.2020 року) за [PERSON] на спірну квартиру. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2023 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні прокурор Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра Дніпропетровської області позов підтримав та просив його задовольнити. Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмету спору\~ приватний\~нотаріус Дніпровського\~міського нотаріального\~округу Бондар\~М.О. у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв та/або відзиву від нього не надходило. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 13.05.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. прийнято рішення № 52216936 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2079835812101), підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право власності, видане 01.12.2011 року Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпровської міської ради (а.с. 43-49). Державну реєстрацію проведено за заявою [PERSON] з реєстраційним номером 39511999, зареєстрованою 08.05.2020 року, на підставі свідоцтва про право власності від 01.12.2011 року, виданого Департаментом житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпровської міської ради згідно з розпорядженням № 8/436, записаного в реєстрову книгу № 241п за реєстровим № 77-12 (а.с. 45-46, 48-50). Згідно з відомостями, що зазначені в свідоцтві про право власності від 01.12.2011 року, квартира [ADDRESS] приватизована [PERSON] згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна вартість квартири становить 45,4 кв.м., а відновна вартість на момент приватизації складає 8,60 грн. (а.с. 48-49). З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 10.02.2022 року № 1715 вбачається, що реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за будь-якою фізичною (або юридичною) особою станом на 31.12.2012 року не проводилась. Первинна інвентаризація житлового будинку літ. А-9 за адресою: [ADDRESS] проведена в 1984 році (квартира [ADDRESS] знаходиться на 9-му поверсі) (а.с. 33). Згідно відповіді\~КП «ДМБТІ»\~ДМР від\~23.06.2022\~року №\~4341\~станом на\~31.12.2012\~року житловий будинок [ADDRESS] , в тому числі квартира [ADDRESS] , зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення Ленінського райвиконкому від 08.09.1989 року за № 486, про що видане реєстраційне посвідчення від 12.12.1989 року та зроблено запис за реєстровим № 450 в обліковій книзі № 18. Відповідь (інформаційна довідка) за номером вихідної кореспонденції 5198 від 05.05.2020 року на ім`я [PERSON] на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , КП «ДМБТІ» ДМР не видавалась (а.с. 34). У відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 03.02.2022 року № 3/12-629 зазначено, що відсутня інформація щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири [ADDRESS] (а.с. 35). Згідно інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.02.2022 року № 6/5-269, за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 29.11.1985 року і по цей час зареєстрована [PERSON] , з 25.10.2001 року і по цей час [PERSON] (а.с. 36). Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді; управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 318 ЦК України одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження власника через відповідну міську раду (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Майно може вибути з комунальної власності територіальної громади лише в порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», шляхом її приватизації. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 та ст. 658 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном; право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (ч. 1 ст. 330 ЦК України). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, закон не передбачає, тому, враховуючи приписи ч. 1, ч. 2 ст. 16 ЦК України, вимога позову Дніпровської міської ради про скасування записів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не підлягає задоволенню: застосування саме такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення порушеного права в практичному аспекті, унеможливлено. У пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень`до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19 (провадження № 61-13586св20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. Таким чином, у справі встановлено, що спірна квартира органом приватизації житлового фонду у приватну власність будь-якій особі не передавалася. Жодного розпорядження, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру місцевими органами влади не приймалось та квартира вибула із власності територіальної громади поза її волею. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про витребування спірного майна у відповідача та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт спірного нерухомого майна за відповідачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 14 676,10 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: approved