Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-05 00:00:00

У вересні 2022 р. [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 10 серпня 2001 р. між нею та [PERSON] був укладений шлюб. 30 березня 2021 р. рішенням Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська шлюб між [PERSON] та [PERSON] припинений в результаті його розірвання. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, позивачу на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку, окрім позивача, місце проживання зареєстровано також її колишнього чоловіка [PERSON] , [INFO] , який не бере участі в утриманні будинку, систематично не сплачує комунальні послуги, веде аморальний спосіб життя, приводить до будинку сторонніх осіб та погрожує їй фізичною розправою; факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження вказаним будинком. Відповідно до позовної заяви. позивач вважає, що оскільки відповідач припинив право користування житловим приміщенням у зв`язку з припиненням сімейних відносин із позивачем, а також через те, що не систематично сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового будинку, пияче, приводить до будинку сторонніх осіб, постійно погрожую фізичною розправою (а.с. 3). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. В судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач та представник позивача надали заяву про розгляд справи у їх відсутності. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям: 10 серпня 2001 р. між ними був укладений шлюб, який припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 8). Позивач є власником 633/1200 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.09.2013 р., яке видано державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. (а.с. 9). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , з 28.02.2005 р., що підтверджується відміткою у паспорті, який виданий [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до довідки №2317 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб, яка видана на підставі заяви [PERSON] , в електронній картотеці зареєстровані на 633/1200 частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] особа [PERSON] , [INFO] , власник 633/1200, зареєстрована з 05.12.2013 р. Згідно з довідкою №2317- А, в Електронній картотеці на 567/1200 частині домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , незареєстрований власник [PERSON] , [INFO] . Відповідно до рахунку за електроенергію від 31.03.2023 р. заборгованість за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.04.2023 р. становить 6038,60 грн. Позивачем надані фото будинку (без номеру), без назви вулиці, та прибудинкової території, яка завалена сміттям. Надані фото не підписані позивачем та не дозволяють встановити фактичні обставини. Відповідно до домової книги для прописки громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , знятий з реєстраційного обліку 11.05.2023 р. Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Судом були допитані свідки. Допитана, як свідок, гр. [PERSON] дала показання, відповідно до яких вона проживає по [ADDRESS] , є сусідкою [PERSON] (позивача). Свідок знайома з [PERSON] близько 30 років, [PERSON] є її колишнім чоловіком. Він проживає в іншій частині будинку з іншою жінкою. Будинок знаходиться в дуже жахливому стані, відсутнє світло, дах будинку протікає, але [PERSON] все одно. [PERSON] не вітається з сусідами і майже постійно знаходиться в стані алкогольного сп`яніння. Свідок [PERSON] дав показання, відповідно до яких [PERSON] є батьком його знайомої [PERSON] , та він проживає в другій частині будинку. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири (житлового будинку) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), у постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року, у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Судом встановлено, що на час звернення позивача з позовом до суду колишнє подружжя перебуває у неприязних стосунках, відповідач не має іншого житла та фактично залишив належну позивачу частину будинку та проживає окремо від позивача та спільної доньки в окремій частині цього житлового будинку [ADDRESS] , яка, тобто частина будинку, належить іншій особі та не є власністю позивача. Посилання позивача на те, що припинення сімейних відносин із відповідачем є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, то, як судом зазначено вище в даному рішенні, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Стосовно посилання позивача на те, що відповідач не бере участі в утриманні будинку, систематично не сплачує комунальні послуги, веде аморальний спосіб життя, приводить до будинку сторонніх осіб та погрожує їй фізичною розправою, то для суду відсутні підстави для визнання слушними доводів позивача через ненадання доказів, на підставі яких суд мав би змогу становити наявність цих обставин. Стосовно наданого позивачем рахунку про сплату за електроенергію, відповідно до якого існує заборгованість в розмірі 6038,60 грн., то згідно цього письмового доказу особовий рахунок оформлений саме на позивача [PERSON] , саме яка не виконує обов`язку споживача з оплати комунальних послуг. Суду не було надано доказів на підтвердження користування відповідачем електричною енергією, в результаті чого тягар з її сплати покладався би на відповідача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Щодо показань свідків, то за ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц). Доказування обставин, викладених у позові, не може ґрунтуватися виключно на показаннях свідків. Вирішуючи спір, суд позбавлений дійти до висновку про порушення прав позивача з боку відповідача, у зв`язку з чим підстави для задоволення вимоги позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні. З приводу вимоги позову про примусове зняття відповідача з реєстраційного обліку, то захист цих прав особи за умови їх порушення має відбуватися в порядку адміністративного судочинства. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Outcome: dismissed