Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

В квітні 2023 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Фастівської міської ради Київської області про визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на те, що бабуся позивачки [PERSON] 27 лютого 1982 року придбала у [PERSON] частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Інша частина будинку що належала [PERSON] , перебувала в аварійному стані та протягом 1982 року зруйнувалась і відповідно до внесених змін до технічного паспорта на житловий будинок, 15.05.1983 право власності [PERSON] на частину будинку було погашено. Тому, з цього часу будинок належав одному власнику [PERSON] , хоча в правовстановлюючих документах залишилась зазначеною частина будинку. Відповідних змін до правовстановлюючих документів за життя [PERSON] не вносилося. Після смерті бабусі батько позивачки [PERSON] успадкував будинок разом з земельною ділянкою, а згідно Свідоцтва про право на спадщину частину будинку. В 2002 році [PERSON] подарував успадкований будинок доньці, позивачці у справі. При оформленні права власності нотаріус не роз`яснила дій щодо приведення права власності у відповідність і оформила Договір дарування будинку внісши першопочаткові дані. Як власник будинку позивачка приватизувала присадибну земельну ділянку та отримала свідоцтво про право власності. В 2015 році позивачка отримала будівельний паспорт на реконструкцію даного будинку. Всі прибудови здійснені відповідно до вимог закону та отримано декларацію. Проте реєстратором внесено відомості щодо частини будинку. Позивач є власником будинку загальною площею 66,3 кв.м., іншої частини будинку не існує. Позивач за даних обставин не може в повному обсязі володіти будинком, як одноособовий власник. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні представник позивача адвокат Мельник Т.О. вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В підготовчому судовому засіданні відповідач проти задоволення позову не заперечував. Відповідно до\~ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд приймає визнання відповідачем позову. Згідно ч. 3\~ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Вислухавши пояснення представника позивача адвоката Мельник Т.О., відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~- здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2\~статті 16 ЦК України\~визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що бабуся позивачки [PERSON] 27 лютого 1982 року придбала у [PERSON] частину будинку 1933 року побудови за адресою: [ADDRESS] , інша частина будинку належала [PERSON] (згідно з записами в технічному паспорті від 04.12.1974) та перебувала в аварійному стані. Відповідно до внесених 15.05.1983 змін до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] право власності [PERSON] на частину будинку було погашено. Після смерті [PERSON] її син [PERSON] (батько позивачки) успадкував будинок [ADDRESS] та 31 серпня 2001 року отримав Свідоцтво про право на спадщину, де було зазначено, що до нього перейшло право власності на частину будинку [ADDRESS] , житловою площею 40,7 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 522 кв.м. Відповідно до технічного паспорта станом на 30 серпня 2021 року частина будинку знесена, а інша частина належить [PERSON] , інших співвласників не зазначено. 11 вересня 2001 року до технічного паспорта внесено зміни: ім.»я власника виправлено на « [PERSON] » на підставі Свідоцтва на спадщину від 31.08.2001. Згідно Договору дарування частини жилого будинку від 31.05.2002 [PERSON] подарував частину будинку по [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 522 кв.м., жила площа будинку становить 40,7 кв.м. Згідно будинкової книги в житловому будинку [ADDRESS] , житловою площею 40,7 кв.м. зареєстровано троє осіб: позивач [PERSON] та її діти: [PERSON] , [PERSON] . Позивач як власник будинку приватизувала присадибну земельну ділянку і 20 червня 2015 року отримала Свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0530 га. 04 серпня 2015 року [PERSON] отимала будівельний паспорт на реконструкцію житлового будинку з прибудовами по [ADDRESS] . Згідно технічного паспорту станом на 04 січня 2021 року житлова площа будинку становить 30,4 кв.м., загальна 66,3 кв.м. Також, [PERSON] було отримано декларацію КС101210602778 про завершення будівництва. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором було внесено до Державного реєстру розмір частки у власності як , хоча в описі об`єкту зазначений весь реконструйований позивачкою будинок загальною площею 66,3 кв.м. та житловою 30,4 кв.м. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 346 та ст. 349 ЦК України, право власності припиняється у разі знищення майна. Згідно ч. 1 та 2 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. А тому, позовні вимоги про припинення права власності позивача на частину житлового будинку та визнання за нею права власності на весь житловий будинок [ADDRESS] підлягає до задоволення. Крім того, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Outcome: approved