Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

В березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив виначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із батьком, а також стягнути із відповідача на користь позивача аліменти в розмірі по 1/4 частині з усіх видів заробітку (доходу), на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову зазначено, що із 29.12.2016 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.08.2022 року у справі № 752/6011/22. В період шлюбу у сторін народились діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що діти проживають разом із ним та перебувають на його повному утриманні. Відповідач проживає з іншим чоловіком, має іншу дитину, та життям спільних із позивачем дітей не цікавиться. Наведене в сукупності свідчить про необхідність на даний час визначення місця проживання дітей разом із позивачем. Крім того, позивач зазначає, що діти потребують належного матеріального забезпечення, відповідач не вчиняє дій щодо належного утримання дітей, а відтак наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільних дітей. Посилаючись на викладене, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.03.2023 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2023 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Суду подав письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Судом про розгляд справи повідомлялась належним чином. Про причин неявки суд не повідомила. З будь-якими клопотаннями до суду не зверталась, відзив на позов до суду не подала. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи без участі представника третьої особи, а також третьою особо було подано до суду відповідний висновок. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, а також суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що із 29.12.2016 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.08.2022 року у справі № 752/6011/22. В період шлюбу у сторін народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Позивач вказує, що на даний час діти проживають разом із ним, відповідач життям дітей не цікавиться, не допомагає їх утримувати матеріально, та доказів зворотному з боку відповідача суду надано не було. Відповідно до висновку Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 02.05.2023 року № 100-4726, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дітей, орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] . З мотивувальної частини зазначеного висновку вбачається, що матір дітей повідомила орган опіки і піклування, що вона не заперечує проти визначення місця проживання дітей разом із батьком. В ході розгляду справи судом встановлено, що після фактичного припинення подружніх стосунків та розірвання шлюбу судом діти залишилися проживати разом із батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. За приписами статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно із частинами першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За вимогами частини першої ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" визначено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідач повідомила орган опіки та піклування про те, що не заперечує проти визначення місця проживання дітей разом з їх батьком, та доказів на спростування позовних вимог в частині визначення місця проживання дітей із батьком відповідачем суду надано не було, а відтак, виходячи переважно не з права батьків на спілкування і виховання, а з інтересів дітей, суд вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей разом з батьком є законними та обґрунтованими, в зв`язку з чим підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дітей відсутня, суд приходить до висновку, що із відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про спосіб стягнення та розмір аліментів, які мають бути стягнуті в даному випадку з відповідача на користь позивача, суд враховує позицію позивача щодо способу стягнення аліментів, а також відсутність будь-яких відомостей про перебування на утриманні відповідача інших осіб. Однак, слід зазначити про те, що ініціюючи позов про стягнення з відповідача щомісячно на утримання дітей аліментів у розмірі по частині від всіх заробітків (доходів) відповідача, на кожну дитину, позивачем не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження здійснення постійних реальних витрат щомісячно на утримання дітей в більшому розмірі ніж передбачено законодавцем - 1/3 частина на двох дітей. Окремо слід звернути увагу сторони позивача на те, що витрати, які ним здійснюються, в зв`язку зі станом здоров`я дітей та їх лікуванням, а також в зв`язку з їх здібностями та відвідуванням гуртків, - не входять до складу аліментних зобов`язань, а тому позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з окремими позовними вимогами про стягнення додаткових витрат на дітей, які ним понесені, в зв`язку зі станом здоров`я дитини та/або відповідними здібностями. Зважаючи на обставини, які викладені вище, а також виходячи із того, що позивач разом із відповідачем повинні забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст. 141 СК України), суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів на утримання дітей із відповідача на користь позивача у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Стягнення аліментів в даному розмірі суд вважає розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей в даному віці. Враховуючи наведені обставини, а також приймаючи до уваги розмір пред`явлених позовних вимог в цій частині, суд вважає, що вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню, та із відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання двох дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про визначення місця проживання дітей в сумі 1073 грн. 60 коп., а також із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. за позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей. Згідно із ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині вимог про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, та

Outcome: partial