Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ленінського районного суду міста Запоріжжя із позовом до [PERSON] , третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, в якому просить відібрати [PERSON] у її матері [PERSON] без позбавлення матері батьківських прав та передати її батьку [PERSON] , стягнути з відповідача всі судові витрати, понесені позивачем у даній справі.. Короткий зміст та обґрунтування позову 14.06.2009 року сторони зареєстрували шлюб у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №231. Від шлюбу мають спільних малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя сторін не склалося, у зв`язку з чим рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13.05.2019 шлюб між сторонами розірвано. На час розірвання шлюбу - з грудня 2018 року сторони вже проживали окремо, діти на той час проживали з матір`ю - відповідачем у справі. На час подання позову батько дітей фактично проживає та має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] . Мати дітей фактично проживає та має зареєстроване місце проживання за адресою [ADDRESS] . Діти проживали разом з матір`ю. Останнім часом матері стало важко одній виховувати двох дітей, оскільки мала більше часу приділяти вихованню старшого сина через погіршення його поведінки. Як наслідок, мати перестала достатньо часу приділяти меншій доньці, яка більшу прив`язаність має до батька. З огляду на це сторони дійшли згоди стосовно того, що донька буде проживати з батьком за адресою [ADDRESS] , про що між сторонами було складено нотаріально посвідчений Договір про визначення місця проживання дитини з батьком від 18.01.2023, р.№89, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. Водночас, 28 січня 2023 року мати взяла доньку з місцем її проживання у батька на вихідні (субота-неділя 2829 січня 20 року) і не повернула її до часу звернення позивача до суду, на телефонні дзвінки позивача відповідач та старший син не відповідають, позивач декілька разів їздив до місця проживання відповідача, але до нього ніхто не виходить, ворота зачинені на ключ. Від сусідів позивачу стало відомо, що вони іноді бачать його доньку, коли остання грається у дворі. З приводу неправомірної поведінки відповідача та порушення нею договірних зобов`язань, позивач звернувся з заявою до правоохоронних органів, проте відомостей про те, що за його заявою розпочато розслідування, позивач не має, тому звернувся з відповідним позовом до суду. Матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, повномірного розвитку, корисним дозвіллям. Донька за місцем проживання батька має окрему кімнату, окреме ліжко, власний стіл для навчання, вільне місце для відпочинку та розваг. Вона забезпечена шкільним приладдям, іграшками, одягом, санітарно-гігієнічними засобами та продуктами харчування, квартира охайна, упорядкована та придатна для гармонійного життя та виховання дитини. Місце проживання доньки зареєстроване разом з позивачем. З огляду на зазначене просить позов задовольнити. Рух справи у суді Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2023 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коломаренко К.А. Ухвалою суду від 16.02.2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання; у районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування (м. Запоріжжя, проспект Моторобудівників, буд. 34) витребувано: акт обстеження житлових умов батька дитини; письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання батька дитини, щодо спільного проживання [PERSON] , [INFO] , та його доньки [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . 17.03.2023 від районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надійшло повідомлення, згідно якого орган опіки та піклування надав акт обстеження житлових умов [PERSON] та повідомив, що відповідно до відомостей, які вказані в позовній заяві, відповідач [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] , з огляду на що просять залучити в якості третьої особи орган опіки та піклування районної адміністрації по Дніпровському району задля подальшого розв`язання спору. Ухвалою суду від 03.04.2023 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування. Зобов`язано районну адміністрацію Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки та піклування, надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , про відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. 05.05.2023 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про визнання позовних вимог та згода на проживання доньки [PERSON] з батьком [PERSON] . Просить визначити місце проживання з батьком на умовах, зазначених в нотаріальному договорі про визначення місця проживання дитини з батьком, укладений між сторонами у справі 18.01.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. 17.05.2023 року від районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування на адресу суду надійшов висновок про відібрання [PERSON] , [INFO] , від матері без позбавлення її батьківських прав. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, представник позивача подав заяву, в якій просив судовий розгляд проводити без позивача та його представника, на задоволенні позовних вимог наполягає. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася з невідомої суду причини, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася належним чином і завчасно, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, спрямувавши на адресу суду 05.05.2023 заяву про визнання позовних вимог. Представники третіх осіб - районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування та районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. За змістом ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування 14.06.2009 року сторони зареєстрували шлюб у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №231, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 14.06.2009 (а.с. 13). Від шлюбу мають спільних малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] , про що надано копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 09.09.2010 та серії [NUMBER] від 29.07.2014 (а.с. 14, 15). Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13.05.2019 шлюб між сторонами розірвано. На час розірвання шлюбу - з грудня 2018 року сторони проживали окремо, діти на той час проживали з матір`ю - відповідачем у справі (а.с. 16-17). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як встановлено судом, сторони дійшли згоди стосовно того, що донька [PERSON] , [INFO] , буде проживати з батьком за адресою [ADDRESS] , про що між сторонами було складено нотаріально посвідчений Договір про визначення місця проживання дитини з батьком від 18.01.2023, р.№89, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. (а.с. 27-28). 28 січня 2023 року мати взяла доньку з місцем її проживання у батька на вихідні (субота-неділя 2829 січня 20 року) і не повернула її до часу звернення позивача до суду, що не оспорювалось сторонами. Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до положень ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад. Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача, та через необхідність приділяти більше часу вихованню старшого сина, не має змоги належним чином виконувати обов`язки з виховання молодшої доньки, яка є більш прив`язаною та має прихильність до батька. Згідно висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органу опіки та піклування, про відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , від матері без позбавлення батьківських прав, комісією було встановлено, що проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] відповідає принципу «найкращих інтересів дитини» та є пріоритетним при вирішенні спору (а.с. 98-99). Матеріальний стан позивача дозволяє в повній мірі забезпечити дитину необхідним харчуванням, повномірного розвитку, корисним дозвіллям (а.с. 21-23,33, 34, 35-39, 40-42, 44). Донька [PERSON] за місцем проживання батька має окрему кімнату, батьком забезпечено належні умови для проживання та розвитку доньки (а.с. а.с. 60). Місце проживання доньки зареєстроване разом з позивачем (а.с. 29). Суд також враховує заяву [PERSON] про визнання позовних вимог та згоду на проживання доньки [PERSON] з батьком [PERSON] , згідно якої відповідач просить визначити місце проживання дитини з батьком на умовах, зазначених в нотаріальному договорі про визначення місця проживання дитини з батьком, укладений між сторонами у справі 18.01.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Єдемською-Фастовець О.О. (а.с. 89). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання дитини [PERSON] від її матері [PERSON] без позбавлення матері батьківських прав та передання дитини батькові - [PERSON] , оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, які позивач просив стягнути з відповідача. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи, відповідно до ст.ст.141,142 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 50 відсотків судового збору, тобто в розмірі 536,80 грн. Відповідно до ч.1ст.142ЦПК України - передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Щодо решти 50 відсотків судового збору, за вимогами ч.1ст. 142 ЦПК України, суд вважає, що їх слід повернути позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved