Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

У травні 2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Дерев`янко Ірина Олександрівна звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що приблизно у 1982-1983 році [PERSON] у користування була надана квартира [ADDRESS] . Наразі корінець державного ордеру на квартиру у позивача не зберігся, тому позивач була змушена звернутись до департаменту з управління житлово-комунальним господарством ЗМР з проханням про надання копії відповідного ордеру. Однак у відповіді на запит повідомили про те, що корінців ордерів на населення зберігаються лише з 19884 року. Позивач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 29.07.1983 року. Після отримання у користування житлового приміщення, до квартири як члени родини були зареєстровані діти позивача: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх п`яти років діти позивача: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у вказаній квартирі не проживають. При виїзді з квартири відповідачі забрали всі свої речі та майно. Тривалий час мешкають за кордоном. Витрати на утримання житла не несуть. Позивач позбавлена можливості безперешкодно користуватися вказаною квартирою, здійснювати відносно неї будь-які законні дії. Позивач має скрутне матеріальне становище, у зв`язку чим у неї виникла необхідність в отриманні житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки оплата за ці послуги нараховується з урахуванням кількості осіб які зареєстровані в цій квартирі. Реєстрація відповідачів у вищезазначеній квартирі перешкоджає в реалізації цього права. На прохання позивача у добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання відповідачі повідомили, що добровільно виписуватись не бажають, оскільки приїзд до України коштує дорого, а тому на це витрачати кошти не планують. Запропонували вирішити це питання без їх участі. Просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, подали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та її представника. Відповідачі в судові засідання призначені на 29.05.2023 року та 15.06.2023 року не прибули за невідомими суду причинами, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином у відповідності з п.2 ч.7\~ст.128 ЦПК України. Повідомлень щодо поважності причин їх відсутності, заяви про слухання справи за їх відсутністю та відзиву на позов, або зустрічного позову до суду не надходило. За даними Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської відповідачі зареєстровані за адресою зазначеною в позові куди і надсилались судові повістки. Відповідно до вимог\~ст.44 ЦПК України\~учасники судового розгляду повинні добросовісно користуватися своїми правами. Тому, суд вважає, що відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважаних причин. Представники третьої особи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, правом на надання пояснення щодо позову не скористалися. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Суд вважає можливим, за згодою позивача, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідачів. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 4 75/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що приблизно у 1982-1983 році [PERSON] у користування була надана квартира [ADDRESS] . Корінець державного ордеру на квартиру у позивача не зберігся, тому позивач звернулась до Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради з проханням про надання копії відповідного ордеру. Листом від 19.04.2023 № Л-0733 Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради повідомив позивачу що у відділі обліку та розподілу житлової площі департаменту, корінці ордерів на заселення зберігаються з 1984. Позивач зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 29.07.1983 року. Після отримання у користування житлового приміщення, до квартири як члени родини були зареєстровані діти позивача: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Реєстрація відповідачів за адресою: [ADDRESS] підтверджується також Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи. Протягом останніх п`яти років діти позивача: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у вказаній квартирі не проживають. При виїзді з квартири відповідачі забрали всі свої речі та майно. Тривалий час мешкають за кордоном. Витрати на утримання житла не несуть. Відсутність відповідачів за зареєстрованим місцем проживання підтверджується актами від 24.05.2023, складеним ОСББ «Затишний дім-49А» Позивач має скрутне матеріальне становище, у зв`язку чим у неї виникла необхідність в отриманні житлової субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки оплата за ці послуги нараховується з урахуванням кількості осіб які зареєстровані в цій квартирі. Реєстрація відповідачів у вищезазначеній квартирі перешкоджає в реалізації цього права. Відповідачі у добровільному порядку знятись з реєстрації місця проживання не виявили бажання. Позивач позбавлена можливості безперешкодно користуватися вказаною квартирою, здійснювати відносно неї будь-які дії. Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що відповідачі за власним бажанням змінили місце свого проживання та не проживають за вищевказаною адресою тривалий час, а тому є таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Вказана квартира не приватизована та у власності інших осіб не перебуває. З урахуванням вказаних обставин, позивачка позбавлена можливості вільно користуватися вказаною квартирою, здійснювати відносно неї будь-які законні дії, приватизувати, тощо. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є синами позивачки [PERSON] . Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК України встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Факт не проживання відповідачів в квартирі більше ніж шість місяців, є підставою згідно ст.ст. 71,72 ЖК України для визнання її такою, що втратила право користування квартирою. З представлених суду документів вбачається, що відповідачі є такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , тому як, вони відсутній за вказаною адресою понад 6 місяців. Відповідачі відсутні за вказаною адресою досить тривалий проміжок часу та не виявляють бажання повертатись для проживання в Україні. Відповідно до ст. 103 ЖК Української РСР, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом. Відповідно до ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18). Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 61 10959 св 20 (ЄДРСР № 93336396). Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. Таким чином, аналізуючи у сукупності докази, суд приходить до висновку, що відповідачі повинні бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки не мешкають за вказаною адресою понад 6 місяців.

Outcome: approved