Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Тернопільської міської ради про визнання права на проживання в гуртожитку та зобов`язання видати ордер. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 19 жовтня 1988 року по 21 листопада 2000 року перебував у трудових відносинах з Тернопільським державним підприємством завод «Сатурн» у м. Тернополі. За розпорядженням керівництва в 1997 році вселився та по даний час правомірно проживає та користується кімнатою в гуртожитку [ADDRESS] . Місце проживання Позивача зареєстровано за цією адресою з 25 лютого 1997 року, про що свідчать довідка, видана ДП «Люкс-Житло-1» ПП «Люкс» 04 серпня 2022 року за № 136. Власником особового рахунку цієї житлової площі є [PERSON] . Окрім того, 04 серпня 2022 року комісією було проведено акт обстеження житлових умов [PERSON] за адресою [ADDRESS] та підтверджено факт проживання його на даній площі з 1997 року. Рішенням виконкому Тернопільської міської ради від 06 лютого 2013 року № 148 МВК погоджено прийняття гуртожитку за адресою [ADDRESS] у комунальну власність міста. На даний час, вищевказаний житловий будинок перебуває на балансі ДП «ЛюксЖитло1» ПП «Люкс». Після ліквідації заводу «Сатурн» і по теперішній час позивач продовжує проживати в кімнаті гуртожитку № 916 . З метою розпочати процес приватизації житла, почав збирати усі необхідні документи, але ордера на користування квартирою в житлово-експлуатаційній організації не виявилось. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України за № 396 від 16 грудня 2009 року для приватизації кімнати у гуртожитку заінтересована особа подає копію ордеру на жилу площу у гуртожитку. Тому 03 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до Тернопільської міської ради із заявою про видачу йому ордеру на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв. м в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] . Однак, засідання громадської комісії з житлових питань рекомендувало виконавчому комітету відмовити позивачу у видачі ордера на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв. м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] на склад сім`ї 1 особа у зв`язку з відсутністю законних підстав, передбачених Житловим кодексом України та «Примірним положенням про користування гуртожитками», яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498. Позивач вважає дії Тернопільської міської ради необґрунтованими та безпідставними з наступних причин. Згідно зі ст.ст. 130, 131 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки. Відповідно до Положення про гуртожитки, затвердженого «Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 липня 2015 року за №778/27223, яким встановлено порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків, жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо в розмірі не менше 6 квадратних метрів на одну особу (пункт 8, 9 Розділу І). При цьому, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, виданого відповідно до ст. 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку (пункт 1 Розділу II). Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку (пункт 7 Розділу III). Аналогічні положення містилися у пунктах 9, 10, 12, 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів України № 208 від 03 червня 1986 року, яке діяло на момент заселення позивача до гуртожитку та втратило чинність з 19 серпня 2015 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» умовами реалізації мешканцями гуртожитків конституційного права на житло, зокрема, одержання мешканцем гуртожитку права на приватизацію кімнати в гуртожитку є: 1) відсутність в особи власного житла; 2) правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; 3) реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах. Згідно положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року № 500-УІ, дія цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто, обставиною, з якою пов`язане право на захист особи відповідно до зазначеного Закону є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. Відповідно до п. 3 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), з дня опублікування цього Закону до завершення виконання. Органам місцевого самоврядування під час дії зазначеного мораторію встановлено вжити заходів до видачі власниками гуртожитків ордерів усім мешканцям гуртожитків, яких на визначених цим Законом правових підставах було вселено в гуртожиток і які фактично проживають у гуртожитку більше п`яти років, які не отримали ордери (або у яких ордери було вилучено) з незалежних від них причин. Наведене свідчить про те, що Прикінцевими положеннями Закону передбачена можливість для видачі ордерів громадянам, які прожили у гуртожитку більше п`яти років, за відсутності у них спеціального ордеру. Наведені вище обставини свідчать про те, що [PERSON] на передбачених Законом підставах був вселений до гуртожитку, що знаходиться по [ADDRESS] , та проживав в ньому більше п`яти років на умовах надання йому окремої житлової кімнати № 916, де до даного часу проживає та сплачує комунальні послуги за проживання. З урахуванням викладеного, [PERSON] просить суд визнати за ним право на проживання в гуртожитку - кімната [ADDRESS] ; зобов`язати виконавчий комітет Тернопільської міської ради видати на ім`я [PERSON] ордер затвердженого зразка на проживання в кімнаті № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] . 22 березня 2023 року суддею Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Сливкою Л. М. відкрито провадження у справі № 607/5045/23. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківської О. Я. від 06 квітня 2023 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до Тернопільської міської ради про визнання права на проживання в гуртожитку та зобов`язання видати ордер. 05 квітня 2023 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача Тернопільської міської ради, у якому остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вказала, що у серпні 2022 року [PERSON] звернувся із заявою та відповідним пакетом документів до Тернопільської міської ради щодо отримання ордера на жиле приміщення у гуртожитку (кімнати № 916 у гуртожитку за адресою [ADDRESS] ). Дане звернення розглядалося громадською комісією з житлових питань та було прийнято рішення відмовити у видачі ордера у зв`язку із відсутністю законних підстав, передбачених Житловим кодексом України та «Примірним положенням про користування гуртожитками», яке затверджене Постановою КМУ від 20 червня 2018 року № 498. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивач є власником 61/100 частини квартири загальною площею 37,5 кв.м. за адресою [ADDRESS] , (житлова площа кімнати в блоці 18,9 кв.м.), набутої на підставі договору дарування, серія та номер: 655, виданого 05 березня 2019 року. Позивач набув у власність 61/100 частини квартири № 814 у даному гуртожитку в березні 2019 року. Дане рішення було прийняте на підставі норм чинного законодавства та Інформаційної картки «Видача ордера на жиле приміщення в гуртожитку», розробленої відділом квартирного обліку та нерухомості Тернопільської міської ради. Згідно п. 8 зазначеної інформаційної картки підставою для відмови у наданні послуги з видачі ордера на жиле приміщення у гуртожитку є забезпеченість житлом у тому самому населеному пункті, де зареєстровано гуртожиток. Окрім того, встановити факт проживання та триваючого зв`язку позивача із житловим приміщенням адресою [ADDRESS] неможливо. Оскільки у поданому позивачем витязі про реєстрацію місця проживання вказано, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Отже, позивачем не доведено, що він є особою, яка потребує поліпшення житлових умов та має право на отримання ордера на кімнату [ADDRESS] . Також, документально не підтверджено факт проживання у даному житловому приміщенні протягом тривалого часу. Позивач має у власності інше власне житло (61/100 частини квартири [ADDRESS] ). У судовому засіданні, яке відбулося 01 травня 2023 року суд протокольною ухвалою без видалення до нарадчої кімнати закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] , його представник, адвокатка Гавдяк І. Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача Тернопільської міської ради у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила з огляду на доводи, зазначені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається з витягу із трудової книжки [PERSON] , з 19 жовтня 1988 року до 21 листопада 2000 року він працював на Тернопільському заводі «Сатурн». 04 серпня 2022 року комісією ДП «Люкс-Житло-1» ПП «Люкс» складено акт обстеження житлових умов заявника [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що жила площа 13,1 кв.м., 1 кімната на 9 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку. Умови проживання задовільні. Згідно довідки № 136, виданої 04 серпня 2022 року ДП «Люкс-Житло-1» ПП «Люкс», [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 25 лютого 1997 року. Як вбачається із довідки № 1009 від 08 серпня 2022 року, виданої ТзОВ Міське бюро технічної інвентаризації, станом на 29 грудня 2012 року [PERSON] згідно обліку технічної інвентаризації в м. Тернополі, не має зареєстрованого права приватної власності на будинок (квартиру) в м. Тернополі. 09 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до міського голови із заявою, у якій просив видати ордер на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету на адресою: [ADDRESS] ; ордер виписати на [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1157 від 26 жовтня 2022 року вирішено: погодитись з пропозицією громадської комісії з житлових питань про розгляд звернень, згідно поданих документів та даних про житлові умови сімей; затверджено протокол № 4 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті міської ради від 20 жовтня 2022 року. Як вбачається з даного витягу комісією вирішено рекомендувати виконавчому комітету відмовити [PERSON] у видачі ордера на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] на склад сім`ї 1 особа в зв`язку з відсутністю законних підстав, передбачених Житловим кодексом України та «Примірним положенням про користування гуртожитками», яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на 61/100 частину квартири у вказаному гуртожитку на підставі договору дарування від 05 березня 2019 року. Листом № 31341-Ф/2022 від 22 грудня 2022 року виконавчий комітет Тернопільської міської ради у відповідь на звернення [PERSON] повідомив, що звернення з документами розглядалося на засіданні громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті міської ради 20 жовтня 2022 року, протокол якої затверджено рішенням виконавчого комітету міської ради від 26 жовтня 2022 року № 1157. Згідно п. 2.1. протоколу № 4 вищезгаданого засідання комісій відмовлено у видачі ордера на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] на склад сім`ї 1 особа в зв`язку з відсутністю законних підстав, передбачених Житловим кодексом України та «Примірним і положенням про користування гуртожитками»», яке затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498. Листом № 5347-Ф/2023 від 09 березня 2023 року виконавчий комітет Тернопільської міської ради у відповідь на звернення адвоката Гавдяк І. надав копію звернення [PERSON] про видачу ордера на кімнату [ADDRESS] , яке надійшло до Тернопільської міської ради через відділ «Центр надання адміністративних послуг» в системі електронного документообігу «АСКОД», сканкопї пред`явлених заявником документів, витяг з протоколу № 4 засідання громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті міської ради від 20 жовтня 2022 року та копію рішення виконавчого комітету міської ради від 26 жовтня 2022 року № 1157 «Про затвердження протоколу засідання громадської комісії з житлових питань». Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 327436904 від 30 березня 2023 року [PERSON] належить 61/100 частки квартири [ADDRESS] загальною площею 22,9 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м. Вказану частку він набув 05 березня 2019 року на підставі договору дарування. Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 507 від 17 червня 2015 року 61/100 частка квартири [ADDRESS] , була передана у власність [PERSON] та [PERSON] . Із веб-сайту EPS (квартирний облік) вбачається, що [PERSON] здійснює комунальні платежі щодо квартири [ADDRESS] . За встановлених обставин до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального права. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відтак, суд звертає увагу, що захисту підлягає право особи, яке було порушене, невизнане або оспорене. В ході вивчення матеріалів справи судом встановлено, що виниклий між сторонами спір має місце у зв`язку відмовою відповідача [PERSON] у видачі ордера на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] на склад сім`ї 1 особа в зв`язку з відсутністю законних підстав, через те, що за позивачем зареєстровано право власності на 61/100 частину квартири у вказаному гуртожитку на підставі договору дарування від 05 березня 2019 року. Статтею 8 Конвенції та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон). Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч. 5 ст. 5 Закону). Згідно із ч. 11 ст. 8 Закону, спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У ч. 10 ст. 8 Закону закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч. 2 ст. 2 Закону). Згідно з п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року № 109/17404 (далі - Положення), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі §1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п.63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Згідно довідки № 136, виданої 04 серпня 2022 року ДП «Люкс-Житло-1» ПП «Люкс», [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 25 лютого 1997 року. Законність проживання позивача у вказаному житлі відповідачем не оспорюється і не була предметом попереднього звернення [PERSON] , який 09 серпня 2022 року звертався до міського голови із заявою, у якій просив видати ордер на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету на адресою: [ADDRESS] , який виписати на [PERSON] . Відповідачем не заявлялися вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом за вказаною вище адресою протягом усього часу проживання позивача. Доводи представника відповідача щодоцієї частини позовних вимог, які викладені у відзиві на позовну заяву не можуть вказувати на порушення, невизнання чи оспорення права позивача поживати у кімнаті № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку на адресою: [ADDRESS] , адже вказана заява по суті є запереченнями проти позову з яким звертається особа для захисту свого вже порушеного права. Виходячи з встановленого, заявлені позивачем вимоги в частині визнання за [PERSON] права на проживання в гуртожитку - кімната [ADDRESS] є безпідставними, оскільки суд не здобув доказів того, що відповідачем це право позивача порушене, не визнається чи оспорюється. Щодо позовної вимоги [PERSON] зобов`язати виконавчий комітет Тернопільської міської ради видати на ім`я позивача ордер затвердженого зразка на проживання в кімнаті № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] , то суд звертає увагу на наступне. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб). В п. 12 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» міститься визначення терміну особи, які не мають власного житла, - мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» в редакції, що діє на час ухвалення судового рішення в даній справі, з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), з дня опублікування цього Закону до завершення виконання Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, житлових комплексів та/або їх частин, їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна, а також відповідних земельних ділянок та їх прибудинкових територій на користь фізичних чи юридичних осіб приватного права. Органам місцевого самоврядування під час дії зазначеного мораторію вжити заходів до видачі власниками гуртожитків ордерів усім мешканцям гуртожитків, яких на визначених цим Законом правових підставах було вселено в гуртожиток і які фактично проживають у гуртожитку більше п`яти років, які не отримали ордери (або у яких ордери було вилучено) з незалежних від них причин. Згідно п. 2-1 ч. 1 ст. 18 цього Закону, органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону, після передачі гуртожитків у комунальну власність відповідно до цього Закону приймають рішення відповідно до глави 4 "Користування гуртожитками" Житлового кодексу Української РСР про надання жилої площі в гуртожитку з укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку мешканцям таких гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, та видають їм спеціальні ордери на право вселення на відповідну жилу площу в гуртожитку. Відповідно до вимог ст. 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. У пункті 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Аналіз вищенаведеного свідчить про те, [PERSON] не є особою, яка не має власного житла, а отже не потребує поліпшення житлових умов, оскільки на час звернення до відповідача із заявою про видачу ордеру на кімнату № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету на адресою: [ADDRESS] , має на праві власності інше житло - 61/100 частки квартири [ADDRESS] загальною площею 22,9 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м. Вказану частку він набув 05 березня 2019 року на підставі договору дарування. Отож, заявлені ним вимоги - зобов`язати виконавчий комітет Тернопільської міської ради видати на ім`я [PERSON] ордер затвердженого зразка на проживання в кімнаті № 916 житловою площею 13,1 кв.м. в гуртожитку виконавчого комітету за адресою [ADDRESS] , є безпідставними. При цьому, у статті 59 ЖК Української РСР визначено підстави і порядок визнання ордера на жиле приміщення недійсним, які слід застосовувати й до правовідносин щодо користування гуртожитками. Так, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку, у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Відтак, оскільки відомості з якими звертався [PERSON] до органу місцевого самоврядування з вимогою видати ордер не відповідали дійсності, так як позивач не повідомив відповідача про наявність в нього на праві власності іншого житла в цьому ж гуртожитку, що було з`ясовано в ході розгляду звернення [PERSON] , а тому відмова у видачі ордеру позивачу була законною, а забезпеченість останнього кімнатою в гуртожитку, яка набута ним на підставі договору дарування свідчить про те, що його право на житло не є порушеним. З огляду на вказане, суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] до Тернопільської міської ради про визнання права на проживання в гуртожитку та зобов`язання видати ордер. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed