Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

08 травня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Смілянського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та Першого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якій просить суд скасувати арешт із земельної ділянки загальною площею 0,1250 га, яка розташована по [ADDRESS] , кадастровий номер 7124982500:01:003:0124, що зареєстрований 31 серпня 2012 року о 15:44:00 за № 12937894 реєстратором Черкаської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови головного державного виконавця Соснівського відділу ДВС Черкаського МУЮ Борщ А.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33700921 від 30 серпня 2012 року. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 вересня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку загальною площею 0,1250 га, що розташована по [ADDRESS] . На підставі вказаного договору купівлі-продажу позивачем було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 616902, згідно з яким [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1250 га, розташованої по [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7124982500:01:003:0124. У березні 2023 року позивач вирішив внести відомості щодо зазначеної вище належної йому земельної ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим звернувся до Центру надання адміністративних послуг в м. Черкаси, подав усі необхідні документи для реєстрації земельної ділянки за собою, однак 28 березня 2023 року отримав рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 66966212, оскільки державним реєстратором було встановлено наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме арешт, накладений на підставі постанови держаного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, при цьому власником даної земельної ділянки зазначено [PERSON] . Окрім того, 24 березня 2023 року позивач отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 7124982500:01:003:0124 має обтяження за № 12937894 арешт нерухомого майна, що накладений на підставі постанови держаного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33700921 від 30 серпня 2012 року, зареєстроване 31 серпня 2012 року Черкаською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, при цьому власником об`єкта обтяження земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1250 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 7124982500:01:003:0124, зазначено [PERSON] . Оскільки з 11 вересня 2007 року [PERSON] не володіє даною земельною ділянкою, позивач стверджує, що постанова держаного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33700921 від 30 серпня 2012 року порушує його права, як власника земельної ділянки. З огляду на вищевикладене, у березні 2023 року позивач звернувся до Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою щодо прийняття постанови, згідно із якою було б скасовано арешт із земельної ділянки з кадастровим номером 7124982500:01:003:0124, яка належить йому на праві власності, однак 06 квітня 2023 року отримав відповідь, зі змісту якої слідує, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 33700921 з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси № 2-138 від 19 липня 2012 року про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 9\~037 грн 47 коп., яке 15 лютого 2013 року завершено на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавчий документ було надіслано для подальшого виконання до Смілянського районного відділу ДВС Черкаського МУЮ. Також у відповіді зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. 26 квітня 2023 року позивач отримав відповідь із Смілянського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якій вказано, що із спец розділу Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень встановлено, що у Смілянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на виконанні перебувало виконавче провадження № 46819904 з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси № 2-138 від 19 липня 2012 року про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 9\~037 грн 47 коп. Дане виконавче провадження відкрито в Смілянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 06 березня 2015 року, попередньо вказаний виконавчий документ перебував на виконанні у Соснівському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. 23 жовтня 2015 року це виконавче провадження було завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Станом на 26 квітня 2023 року вказане рішення суду повторно на виконання до відділу не пред`являлось. Також у вказаній відповіді повідомляється, що дане виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання відповідно до акту вилучення виконавчих проваджень для знищення. З урахуванням наведеного, позивач стверджує, що через наявність арешту, зареєстрованого реєстратором Черкаської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 31 серпня 2012 року о 15:44:00 за № 12937894 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33700921 від 30 серпня 2012 року, він позбавлений права на розпорядження належним йому майном, чим порушуються його права. Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 11 травня 2023 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 08 червня 2023 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву; встановлено позивачу триденний термін з дня отримання відзиву на позовну заяву для подання до суду відповіді на відзив, а відповідачам - триденний термін з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечень щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів /а.с. 23-25/. Одночасно сторонам\~було роз`яснено,\~що відповідно\~до частини\~п`ятої статті\~279\~Цивільного процесуального\~кодексу України\~(далі\~ ЦПК\~України)\~за клопотанням\~однієї із\~сторін або\~з власної\~ініціативи суду\~розгляд справи\~проводиться в\~судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, та зазначено строки подання такого клопотання. Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи. Зокрема, відповідачів було повідомлено про вказаний позов шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду на їхні офіційні електронні адреси /а.с. 28/. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від будь-якої зі сторін до суду не надійшло, а відтак, відповідно до вимог частини п`ятої статті 279 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідачі не скористалися. Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Веліковим А.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 6969, встановлено, що [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняв у власність земельну ділянку з кадастровим номером 7124982500:01:003:0124, загальною площею 0,1250 га, яка розташована по [ADDRESS] , і сплатив її вартість за ціною та на умовах, встановлених у договорі /а.с. 7/. Того ж дня, 11 вересня 2007 року, вищевказаний правочин договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 вересня 2007 року, зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 6969, зареєстровано в Державному реєстрі правочинів за № 2338484, що підтверджується даними Витягу з Державного реєстру правочинів /а.с. 8/. Окрім того, із Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 616902 від 13 вересня 2007 року вбачається, що позивачу у справі [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 7124982500:01:003:0124, загальною площею 0,1250 га, розташована по [ADDRESS] , призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /а.с. 9/. Із Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7100062172013 від 06 березня 2013 року встановлено, що власником земельної ділянки площею 0,125 га, кадастровий номер 7124982500:01:003:0124, яка розташована по [ADDRESS] , є позивач у справі [PERSON] /а.с. 10-14/. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 326890530, сформованої 24 березня 2023 року, судом встановлено, що підставою для накладення обтяження у вигляді арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 7124982500:01:003:0124, загальною площею 0,1250 га, розташовану по [ADDRESS] , призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, є постанова головного держаного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Борщ А.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 33700921 від 30 серпня 2012 року /а.с. 15/. У березні 2023 року позивач звернувся до Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради з метою проведення реєстрації за ним вищевказаної земельної ділянки, однак рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Крилової О.М. за № 66966212 від 28 березня 2023 року відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки державним реєстратором було встановлено наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме арешт, накладений на підставі постанови держаного виконавця Соснівського відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції, при цьому відмічено, що власником даної земельної ділянки зазначено [PERSON] /а.с. 16/. Зі змісту листа Соснівського відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 30831 від 06 квітня 2023 року слідує, що згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 33700921 з примусового виконання виконавчого листа Соснівського райсуду м. Черкаси № 2-138 від 19 липня 2012 року про стягнення із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 9\~037 грн 47 коп., яке 15 лютого 2013 року завершено на підставі п. 10 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження». Виконавчий документ було надіслано для подальшого виконання до Смілянського районного відділу ДВС Черкаського МУЮ. Також у відповіді зазначено, що згідно з ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду /а.с. 17/. З листа Смілянського відділу державної виконавчої служби у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 26.20-43/8634 від 26 квітня 2023 року встановлено, що у Смілянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на виконанні перебувало виконавче провадження № 46819904 з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси № 2-138 від 19 липня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 9 037 грн 47 коп. Дане виконавче провадження було відкрито в Смілянському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 06 березня 2015 року, попередньо вказаний виконавчий документ перебував на виконанні в Соснівському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. 23 жовтня 2015 року це виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Станом на 26 квітня 2023 року вказане рішення суду повторно на виконання до відділу не пред`являлось. Також у відповіді зазначено, що дане виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання, відповідно до акту вилучення виконавчих проваджень для знищення /а.с. 18/. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якими визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 17 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Стаття 334 ЦК України (у редакції, чинній станом на час укладення договору) передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній станом на час укладення договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Ураховуючи вищенаведене, суд вважає, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного 11 вересня 2007 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна. Таким чином, до 11 вересня 2007 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Прив`язка моменту виникнення прав на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, саме до моменту такої реєстрації права власності була здійснена в редакції ч. 4 ст. 334 ЦК України, яка набрала чинності з 01.01.2013 (пп. 4 п. 3 розділу І, п. 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1878VI). Відтак, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, наведеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17, де зазначено: «Якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України. Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону № 1952 IV (у редакції Закону № 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності» (пункти 75 - 77 постанови). Так як судом встановлено, що спірні правовідносини у справі виникли 11 вересня 2007 року (дата укладення позивачем договору купівлі-продажу земельної ділянки), право власності у позивача [PERSON] , як набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу, виникло з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. \~Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. \~За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 6-26цс 13 від 15.05.2013, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Частиною першою статті 40 вказаного Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. З матеріалів справи встановлено, що виконавче провадження № 33700921 з примусового виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси № 2-138 від 19 липня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 9 037 грн 47 коп., для забезпечення виконання якого на нерухоме майно [PERSON] накладено арешт, завершене, однак арешт не знятий. Відповідно до частин 1, 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Суд вважає доведеним, що саме позивач [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 7124982500:01:003:0124, загальною площею 0,1250 га, розташованої по [ADDRESS] , призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Наявність безпідставного запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно створює для позивача перешкоди в повній мірі розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а відмова відповідачів зняти арешт з майна, власником якого є позивач, порушує його особисті майнові права та інтереси, тому такі права та інтереси підлягають захисту, оскільки наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту за відсутності виконавчого провадження, до того, ж накладеного на майно особи, яка не була боржником у виконавчому провадженні, за відсутності будь - яких відомостей про майнові претензії з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном, на що також вказує Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 у справі № 2/0301/806/11. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позивач правомірно вимагає зняття арешту зі свого майна. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить питання про стягнення із відповідачів на його користь понесених ним судових витрат. Відтак, ухвалюючи рішення, витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved