Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, судових витрат та можливих додаткових судових витрат на правничу допомогу, зазначаючи в позові, що ним особисто було передано в борг відповідачу грошові кошти в розмірі 9\~000 доларів США. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисту письмову розписку від 07 червня 2018 року із зазначенням умов їх повернення. Розписка містить підпис позичальника [PERSON] . Термін повернення коштів було зазначено «за першою вимогою позикодавця». 28.10.2022 року [PERSON] направив рекомендованим листом на адресу відповідача [PERSON] повідомлення про повернення боргу у розмірі 9000 доларів США до 01.12.2022 року. Згідно рекомендованого повідомлення поштового відправлення, лист був отриманий особисто [PERSON] 28.10.2022 р. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідач не повернув отримані кошти. Відповідач, незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, уникає виконання зобов`язання. Звернення дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем ігноруються. В результаті такої поведінки відповідача [PERSON] змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. \~ \~ \~ \~Крім того, разом із позов [PERSON] подано заяву про забезпечення позову. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19.01.2023 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову по даній справі задоволено. Ухвалою суду від 19.01.2023 року відкрито провадження у справі. 24.03.2023 року відповідачем подано до суду заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги [PERSON] 24.03.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якій [PERSON] визнав позовні вимоги виключно в частині стягнення суми боргу та сплачених судових зборів. Можливі майбутні додаткові судові витрати на правничу допомогу не визнав, у зв`язку із відсутністю орієнтованого переліку вже наданих та можливих юридичних послуг, договору про надання правової допомоги, орієнтованих розмірів вартості кожної послуги, вартість вже наданих послуг тощо. Ухвалою суду від 31.03.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги [PERSON] 09.06.2023 року представником позивача адвокатом Андерс В.М. на адресу суду надіслано заяву про долучення до матеріалів справи доказів понесених судових витрат [PERSON] , а саме: копію договору про надання правової допомоги від 15.01.2023 року; копію акту прийому-передачі виконаних робіт за Договором від 15.01.2023 р.; копію товарного чеку від 31.03.2023 року; докази про направлення учасникам справи. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Андерс В.М. в судовому засіданні позов підтримали, просили позовні вимоги задовольнити повністю, крім того, просили стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 23450 грн. Відповідач [PERSON] та його представник _ [PERSON] позовні вимоги визнали повністю, але просили зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 10 000 грн., посилаючись на те, що зазначена сума судових витрат є значно завищеною та такою, що не відповідає ч.4 ст. 137 ЦПК України. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутність. Суд, заслухавши пояснення сторін під час судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно \~статті 15 ЦК України\~ кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики зазначив, що 07 червня 2018 року він передав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 9\~000 доларів США. Позивачем на підтвердження вимог за позовом суду надана розписка від 07 червня 2018 року, складена відповідачем власноручно і підписана, за якою відповідач підтвердив отримання в борг на власні потреби 9\~000 доларів США із зобов`язанням їх повернення в зазначеній сумі «за першою вимогою позикодавця». 28.10.2022 року [PERSON] направив рекомендованим листом на адресу відповідача [PERSON] повідомлення про повернення боргу у розмірі 9000 доларів США до 01.12.2022 року. Згідно рекомендованого повідомлення поштового відправлення, лист був триманий особисто [PERSON] 28.10.2022 р. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідач не повернув отримані кошти. Відповідач, незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, уникає виконання зобов`язання. Звернення дотримуватися взятого зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачем ігноруються. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047\~ЦК України\~свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також\~засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої\~статті 1047 ЦК України\~дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи\~отримання від кредитора\~певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Суд, надавши оцінку всім наявним доказам, наданими сторонами по справі, проаналізовавши в тому числі зміст розписки про отримання коштів відповідачем від позивача, приходить до висновку, що між відповідачем і позивачем був укладений договір позики, оформлений розпискою від 07 червня 2018 власноручно складаної і підписаної ним із зазначенням в тому числі отримання коштів в борг для власних потреб в сумі 9 000,00 доларів США, з зазначенням строку і порядку їх повернення. Зміст розписки містить відомості про отримання грошових коштів відповідачем в борг. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 25.04.2012 року у справі № 6-24ц12, наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що наявність оригіналу розписки у позивача свідчить про існування невиконаного зобов`язання відповідачем по договору позики від 07 червня 2018 року. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 9 000,00 доларів США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 9 0000 (десять тисяч) доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Під час\~судового розгляду\~відповідач [PERSON] \~визнав позовні\~вимоги виключно\~в частині\~стягнення суми\~боргу та\~сплачених судових\~зборів, але просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 10 000 грн., посилаючись на те, що зазначена сума судових витрат є значно завищеною та такою, що не відповідає ч.4 ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч.1, ч.4\~ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, а також беручи до уваги визнання позовних вимог відповідачем, суд вважає, що позивачем доведено, та у сукупності зібраних по справі доказів підтверджує викладені в позовній заяві обставини, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями\~статті 545 ЦК України\~свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано належно і в повному обсязі. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України, \~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в розмірі 9\~0000\~(десять\~тисяч)\~доларів СШАв рахунок стягнення боргу за договором позики. Щодо позовної\~вимоги позивача\~ [PERSON] про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 23 450,00 грн., суд зауважує наступне. У відповідності до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У відповідності до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У відповідності до ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених позивачем [PERSON] витрат на правничу допомогу представником позивача надано договір про надання правової допомоги від 15.01.2023 року; копію акту прийому-передачі виконаних робіт за Договором від 15.01.2023 р.; копію товарного чеку від 31.03.2023 року; докази про направлення учасникам справи. Згідно наданих доказів встановлено, що позивачем було укладено договір з адвокатом Андерс В.М., з ату прийому-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги вбачається, що за надання юридичних послуг позивачем внесено гонорар в сумі 20 000 грн., що також підтверджується товарним чеком від 31.03.2023 року. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., що відповідає співмірності із складністю справи та виконаних адвокатом робіт. Визначений розмір витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в сумі 10\~000 грн. також визнається відповідачем. Судові витрати по справі судом визначаються відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved