Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, з врахуванням уточнення позовної заяви від 18 травня 2021 року, просила зобов`язати АТ «Ощадбанк» виконати умови договору № 19358857211 від 27 серпня 2018 року на вклад «Мій преміальний Депозит» на ім`я [PERSON] , укладеного з ПАТ «Ощадбанк», шляхом нарахування та виплати процентів за ставкою 5,2 % річних за період з 22 березня 2019 року по 19 лютого 2020 року у сумі 42 921, 50 доларів США, стягнути з відповідача 1/2 частину суми процентів за ставкою 5,2 % річних за період з 22 березня 2019 року по 19 лютого 2020 року у сумі 21 460, 75 доларів США, стягнути з відповідача 1/2 частину нарахованих 3 % річних від простроченої суми, а саме 643, 82 доларів США, стягнути з відповідача 1/2 частину пені у розмірі 3 % річних вартості послуги за кожний день прострочення виконання зобов`язання щодо нарахування відсотків відповідно до договору № 19358857211 від 27 серпня 2018 року за період з 22 березня 2019 року по 07 травня 2021 року у сумі 10 299 725, 09 грн. А також стягнути з відповідача 140 000, 00 грн компенсації моральної шкоди та сплачений судовий збір у розмірі 10 510, 00 грн. В обґрунтування позову вказано, що позивач є спадкоємцем за законом вкладника [PERSON] , яким було укладено з відповідачем договір на вклад, розміщений в АТ «Ощадбанк». У межах досудового розслідування кримінального провадження за фактом вбивства [PERSON] ухвалою слідчого судді було накладено арешт на видаткові операції по банківським рахункам, серед яких і на його рахунок за договором на вклад № 19358857211 від 27 серпня 2018 року, відкритому в АТ «Ощадбанк», починаючи з 22 березня 2019 року й по 19 лютого 2020 року. Протягом вказаного періоду банк продовжував безкоштовно користуватися коштами строкового депозиту на свій розсуд, безпідставно не нараховуючи 5,2 % річних. Так, 27 лютого 2020 року позивач, діючи у своїх інтересах та на підставі довіреності в інтересах доньки з інвалідністю І групи, отримала суму вкладу з відсотками у розмірі 998 000, 00 доларів США, але за вказаний період часу відповідач не здійснив нарахування процентів на депозитний вклад та не виплатив грошові кошти. Відповідно до наданої суду відповідачем виписки обліку та руху коштів по депозитному рахунку позивачеві стало відомо, що банк припинив нарахування процентів 22 березня 2019 року, отримавши ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 березня 2019 року, у той же час продовжував користуватися коштами строкового депозиту на свій розсуд. Отже, на переконання позивача, на час закінчення дії договору відповідачем не були нараховані та виплачені їй та доньці проценти за період з 22 березня 2019 року по 19 лютого 2020 року у розмірі 42 921, 50 доларів США, на які має нараховуватися 3 % річних від простроченої суми, а саме 1 287, 65 доларів США. Крім цього, вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції від 16 жовтня 2020 року, а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Позивач вказувала, що у результаті неправомірної відмови їй та доньці у нарахуванні процентів на депозит спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 140 000, 00 грн. Представник відповідача не визнав позов, заперечуючи вказав, що припинення нарахування процентів за депозитним вкладом позивача відбулося у відповідності до визначеного вкладником та банком порядку дій у разі накладення арешту на депозит, що закріплений у пункті 2.10 договору на депозитний вклад від 27 серпня 2018 року. Відповідно до вказаного пункту договору, у разі накладення арешту на депозит / його частину банк припиняє нарахування процентів по рахунку з дня надходження до банку документів про арешт, поновлення нарахування процентів здійснюється з дня, наступного за днем зняття арешту. Таким чином, у відповідності до принципу свободи договору, втіленому у цивільному законодавстві, між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було вільно укладено депозитний договір та визначено його умови, у тому числі припинення рахування процентів у разі накладення арешту. Банк діяв повністю у відповідності із чинним законодавством, виконуючи ухвали слідчих суддів про накладення арешту на видаткові операції з грошовими коштами. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 20 листопада 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 25 листопада 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду справи за правилами загального провадження /а. с. 49-50/. 19 січня 2021 року ухвалою суду задоволено клопотання сторони позивача про витребування доказів /а. с. 53-54/. 24 березня 2021 року представник відповідача у судовому засіданні подав суду відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнано /а. с. 62-99/. 01 квітня 2021 року на виконання ухвали суду від 19 січня 2021 року про витребування доказів засобами поштового зв`язку надійшла відповідь, що вказаний рахунок відсутній у програмному забезпеченні банку /а. с. 98, 99/. 27 квітня 2021 року представником позивача подано клопотання у судовому засіданні про залучення співпозивачем [PERSON] , у задоволенні якого суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання 27 квітня 2021 року, відмовлено, оскільки така процесуальна дія не передбачена чинним цивільно-процесуальним законодавством /а. с. 108/. 18 травня 2021 року представник позивача подала до суду уточнену позовну заяву /а. с. 110-136/. 23 листопада 2022 року представник відповідача подав заперечення на уточнену позовну заяву, просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності /а. с. 162-166/. 14 березня 2023 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, після заслуховування думки присутніх представників сторін, внесеною до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення позовних вимог, датовану 18 травня 2021 року /а. с. 174/. Також 14 березня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 176-177/. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов з підстав наведених у заявах по суті, просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення, просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 27 серпня 2018 року [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено договір № 19358857211 на вклад «Мій преміальний депозит» на ім`я фізичної особи з поповненням та виплатою процентів на вибір вкладника - щомісячно, щоквартально, в кінці строку разом з поверненням депозиту /а. с. 13/. Відповідно до договору від 27 серпня 2018 року, вкладник вносить, а банк приймає на вкладний (депозитний) рахунок № [NUMBER] на умовах цього договору, грошові кошти у розмірі 500 000, 00 доларів США, строком на 18 місяців під 5, 20 % річних. Відповідно до п. 4.12 депозитного договору, вкладник підтверджує, що до моменту підписання цього договору банк надав йому інформацію, зазначену в частині другій ст. 12 Закону України «Про фі¬нансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надана вкладнику інформація є повною та зрозумілою, вона забезпечує правильне розуміння суті фінансових послуг, які отримує вкладник відповідно до цього договору, без нав`язування банком її придбання. 05 березня 2019 року вкладник [PERSON] був вбитий, за фактом чого слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у місті Києві розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12019100040001872 від 05 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого пунктом 6 частини другої ст. 115 КК України. У межах кримінального провадження 15 березня 2019 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/10422/19 постановлено ухвалу про накладення арешту на майно загиблого [PERSON] : банківські рахунки №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , відкриті в AT «Ощадбанк», копію якої прийнята до виконання банком 22 березня 2019 pоку, після чого нарахування процентів за депозитним договором було зупинено /а. с. 85-86, 87/. 19 вересня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коптєлова О. Р. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване у реєстрі за № 781, дружині померлого - [PERSON] /а. с. 14, 70, 71, 72/. 21 листопада 2019 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/42929/19 скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 15 березня 2019 року на видаткові операції по рахункам №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , відкритим в AT «Ощадбанк» загиблим [PERSON] /а. с. 88-89/. Копія ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 листопада 2019 року була отримана банком 20 лютого 2020 pоку, після чого арешт з коштів позивача на рахунку згідно з депозитним договором був знятий, на¬рахування процентів відновлено, що підтверджується випискою по рахунку за договором від 27 серпня 2018 року № 19358857211 /а. с. 77-83, 87/. 27 лютого 2020 року [PERSON] , діючи у власних інтересах та від імені своєї доньки [PERSON] , яка також є спадкоємцем після смерті [PERSON] , за наданою довіреністю, отримала вклад та нараховані відсотки, згідно з договором від 27 серпня 2018 року № 19358857211 у розмірі 998 000, 00 доларів США /а. с. 74/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до п. 4.12 депозитного договору, вкладник підтверджує, що до моменту підписання цього договору банк надав йому інформацію, зазначену в частині другій ст. 12 Закону України «Про фі¬нансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», надана вкладнику інформація є повною та зрозумілою, вона забезпечує правильне розуміння суті фінансових послуг, які отримує вкладник відповідно до цього договору, без нав`язування банком її придбання. Згідно з п. 4.14 депозитного договору, цей договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін. Тобто, укладення депозитного договору було здійснено [PERSON] добровільно, без будь-якого примусу зі сторони банку та з розумінням вкладником умов договору та суті наданої йому фінансової послуги. При цьому, пунктом 2.10 депозитного договору визначено, що у разі накладення аре¬шту на Депозит / його частину Банк припиняє нарахування процентів по рахунку з дня надходження до Банку документів про арешт. Поновлення нарахування процентів здій-снюється з дня, наступного за днем зняття арешту. Цивільним кодексом України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 627 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша ст. 627 Цивільного кодексу України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства обов`язків (ст. 628 Цивільного кодексу України). Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сто¬ронами. Згідно з частиною першою ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відпо¬відно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, у відповідності до принципу свободи договору, втіленому у цивільному законодавстві, між AT «Ощадбанк» та [PERSON] було вільно укладено депозитний договір та визначено його умови, в тому числі, щодо припинення нарахування процентів у разі накла¬дення арешту. Частиною першою ст. 1074 Цивільного кодексу України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпоря¬джання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встанов¬лених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку. Відповідно до частини першої ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та ко¬штів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішен¬ням суду. Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків, встановлює Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22. Згідно з положеннями п. 9.4 Глави 9 цієї Інструкції, норми якої визначають порядок вико-нання банками заходів щодо арешту коштів на рахунках клієнтів, банк, у якому відкрито ра-хунок/рахунки клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт коштів. Пунктом 9.6 Інструкції № 22 передбачено, що якщо на рахунку є кошти в сумі, що ви¬значена документом про арешт коштів, то банк арештовує їх на цьому рахунку та продовжує виконання операцій за рахунком клієнта. Під час дії документа про арешт коштів банк протягом операційного дня відповідно до ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що за¬значена в документі про арешт коштів, або до отримання передбачених законодавством доку¬ментів про зняття арешту з коштів. Відповідно до пункту 9.9 Інструкції № 22 кошти, що арештовані на рахунку клієнта, забороняється використовувати до надходження платіжної вимоги/інкасового доручення (розпорядження) за тим виконавчим документом, для виконання якого накладався арешт, або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів. Отже, з моменту накладення арешту на грошові кошти вкладника в AT «Ощад¬банк», залучені кошти не могли використовуватись банком та враховуватись як стро¬ковий вклад, натомість могли бути списані у будь-який момент на підставі платіжної ви¬моги про примусове списання коштів. За умови накладення арешту на вклади клієнтів, такі кошти не враховуються у довгостроковому плануванні використання залучених ресурсів та використовуються у обліку як ко-шти до вимоги. В той же час, як за вкладами на вимогу, у тому числі, за банківськими рахунками, передбача-ється, що вкладник має право на першу вимогу отримати грошову суму в повному розмірі або її частину, що не дає банку усіх можливостей довгострокового планування використання за¬лучених ресурсів, що і відображається у вкрай низькому, або без такого нарахування процентів за такими вкладами. Таким чином, встановлено, що законодавством Ук¬раїни обмежено використання арештованих коштів і банк на підставі п. 2.10 депозитного до¬говору правомірно припинив нарахування процентів за вкладом на період арешту коштів з 22 березня 2019 року до 20 лютого 2020 року, отже вимога позову [PERSON] про зобов`язання AT «Ощадбанк» здій¬снити нарахування та виплату процентів за депозитним договором, згідно з розміром відсоткової ставки 5, 2%, за період з 01 січня 2019 року по 27 лютого 2020 року, безпідставна і задоволенню не підлягає. Решта вимог позову має похідний характер від цієї основної вимоги, відтак і вони не підлягають задоволенню. Крім цього, суд зауважує, що позивач просила стягнути з банку суму пені у розмірі 3% від вартості послуг за кожен день прострочення виконання зобов`язання щодо нарахування відсотків відповідно до депозитного договору за період з 01 січня 2019 року по 26 лютого 2020 року у сумі 59 730, 27 доларів США, та з 01 січня 2019 року по 15 листопада 2020 року у сумі 3 070, 81 доларів США. Стороною відповідача заявлено про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до цих вимог про стягнення з AT «Ощадбанк» суми пені. Судом враховуються роз`яснення, надані у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження 14-306цс18), а саме, про те, що встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Виходячи з норм чинного законодавства пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог і застосовується у разі наявності порушеного права, відсутність порушеного права само по собі є підставою для відмови у задоволенні позову. Оскільки суд, на підставі встановлених судом обставин, що мають значення у справі, прийшов до висновку про необґрунтованість позову, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, заяву представника відповідача АТ «Ощадбанк» про застосування строків позовної давності суд відхиляє. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним, тому не підлягає задоволенню у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] , судовий збір та інші судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed