Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) у якому просить: - встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без шлюбу з 04 липня 1994 року до 25 лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] (вимога-1); - визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та померлого [PERSON] квартиру [ADDRESS] (вимога-2); - визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] (вимога-3); - змінити черговість права на спадкування, а саме, визнати за [PERSON] право на спадкування майна, яке залишилося після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , із спадкоємцем першої черги (за правом представлення) [PERSON] (вимога-4); - визнати за позивачем право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (вимога-5); - визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] (вимога-6); - поділити між позивачем та відповідачем спадщину, померлого [INFO] [PERSON] (вимога-7); - виділити в натурі позивачу та визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] (вимога-8); - виділити відповідачу та стягнути з позивача на користь відповідача, компенсацію вартості його частки в спадщині, у розмірі 425000,00 грн (вимога-9); - припинити право спільної часткової власності позивача та [PERSON] у спадщині, померлого [INFO] [PERSON] (вимога-10). В обґрунтування позову покликається на те, що з 04 липня 1994 року позивач почала проживати із померлим [PERSON] однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстраціїю шлюбу за адресою - [ADDRESS] (право власності на нерухоме майно належить позивачу). Відносини протягом 28 років мали характер сімейних, адже у позивача та померлого були взаємні права та обов`язки як подружжя, вели спільне господарство, підтримували у належному стані нерухоме майно, мали спільний сімейний бюджет, зустрічались із спільними знайомими, всі речі померлого (особисті, правовстановлюючі документи, документи, що посвідчували особу), оплати за житлово-комунальні послуги щодо утримання майна померлого, обрання сімейного лікаря, перебування на лікуванні до його смерті - все це перебувало та здійснювалось за місцем постійного фактичного проживання померлого, а саме за адресою: [ADDRESS] , а не за його зареєстрованим місцем його проживання - [ADDRESS] . У травні 2013 року за спільні кошти позивача та померлого, як подружжя була придбана квартира [ADDRESS] , а тому така належить на праві спільної сумісної власності колишньому подружжю, де частки дружини і чоловіка є рівними та становлять по 1/2 кожного. Свідоцтво про смерть отримана позивачем як членом сім`ї померлого. Похорон та поминальні обряди здійснено позивачем. Натомість, відповідач не цікавився життям свого батька, його здоров`ям, не здійснював за ним догляд як за особою похилого віку; не допомагав та не підтримував ні матеріально, ні фізично, ні морально; не брав участі у його похованні. Відповідач відмовився від пропозиції мирного врегулювання спору щодо спадкового майна, на яке відкрилась спадщина після смерті його батька. З відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивач звернулась до нотаріальної контори, однак отримала відмову, у зв`язку із тим, що відсутні докази родинних відносини між спадкодавцем та спадкоємцем. У відповідності до ст. ст. 63, 65, 70, 74 СК України та згідно з ст. ст. 1216, 1259, 1261, 1264, 1259, 1278, 1296, 1297 ЦК України просить позов задовольнити. Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що відповідач проживає за межами України. Відвідував батька [PERSON] у 2006, 2008, 2010, 2017, 2021 та 2022 - роках по можливості отримання відпустки за основним місцем роботи в Німеччині. Батько був матеріально забезпеченим, адже отримував заробітну плата, а після виходу на пенсію - пенсію; доходи від оренди житла за адресою - [ADDRESS] . Окрім цього, відповідач допомагав батькові матеріально, адже щомісячно батько отримував кошти від оренди квартири, яка належить відповідачу на праві власності у м. Києві. Дійсно, з середини 1994 року батько почав проживати з позивачем у квартирі в Подільському районі м. Києва та такому дуже радів, адже вважав, що батько знайшов рідну йому людину. За роки їх спільного проживання відносини між ними змінились та їх спільне проживання стало схожим на взаємовигідні умови: потребу один в одному, щоб не бути одинокими. Батько хворів на гіпертонію та цукровий діабет, однак самостійно обходив себе, не був безпорадним, ходив в магазин, тобто не потребував стороннього догляду. Однак, у лютому 2022 року батько захворів на Covid-19, через що стан здоров`я ускладнився та був поміщений до лікувального закладу, де перебував три тижні, однак йому не стало краще, внаслідок чого помер. На противагу батьку, позивач часто хворіла та користувалась допомогою соціального працівника щодо прибирання, готування їжі тощо. Щодо набуття нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , за час спільного проживання позивача із померлим [PERSON] за спільні сімейні кошти, то такі твердження позивача не відповідають дійсності. В дійсності квартира придбана за особисті кошти батька, які він отримав від продажу 29.11.2013 його особистої квартири по [ADDRESS] . За отримані кошти від продажу померлий [INFO] придбав спірну квартиру. Отже, будь-яких доказів фінансової участі позивача у придбанні такої квартири не подано до суду. Щодо позовної вимоги про зміну черговості спадкування, вважає, що позивач не підтверджує їх жодними доказами надання матеріальної допомоги померлому. Позивач не опікувалась батьком, адже сама була інвалідом ІІ групи та отримувала матеріальну допомогу, продукти харчування, допомогу патронажної сестри від МБФ «Єврейський Хесед Бней Азріель». Щодо поховання та кремації померлого батька, то організацією насправді займалась [PERSON] , яка була соціальним працівником у позивача, а не позивач, та кошти для проведення цих обрядів були витрачені із банківських рахунків померлого. Враховуючи наведене вище, відповідач просить відмовити у позові поясністю, адже такий не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Позивачем подано до суду відповідь на відзив, яка містить наступні пояснення. Відповідач у відзиві визнає ті факти, що позивач та померлий проживали разом в одному приміщенні, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, а отже перебували у стійких та тривалих сімейних відносинах у розумінні Сімейного кодексу України. Докази отримання померлим орендної плати за квартиру відповідача, не підтверджено жодними доказами, а доданий договір оренди не підтверджує факту отримання коштів померлим [PERSON] за таким договором. Власний дохід померлого був значно меншим від доходу позивача, а відтак остання мала можливість надавати матеріальну допомогу спадкодавцеві. Частина коштів від продажу померлим квартири по вулиці Прирічні були передані відповідачу, який проживав за межами України, а частину померлий зняв у відділенні банку із банківського рахунку та у подальшому певну суму коштів вклад по договору інвестиції грошових коштів в побутові товари, але згодом дізнався що кошти передав шахраю. Просить позов задовольнити. 12 вересня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 01 лютого 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. Витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В. І. Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року виправлено описку в ухвалі суду від 01.02.2023 щодо року укладення договору купівлі-продажу, який випробовувався у приватного нотаріуса. 05 квітня 2023 року ухвалою суду залишено без задоволення клопотання представника позивача про поновлення пропущеного процесуального строку та допит свідка. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті. У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та дійшов до такого висновку. [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщини на спадкове майно. Другою Київською державною нотаріальною конторою 14 червня 2022 року заведено спадкову справу № 275/2022 після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] щодо прийняття спадщина за законом, номер спадкової справи у реєстрі 69374366. Дані обставини підтверджено витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14.06.2022 № 69200045. 02 вересня 2022 року державним нотаріусом Другої київської міської нотаріальної контори прийнято постанову № 4094/02-31 про відмову у вчиненні нотарілаьних дій у межах спадкової справи № 275/2022, у зв`язку із відсутністю доказів родинних відносин та інших відносин спадкоємиці та спадкодавця. Отже, у зв`язку із цим між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Сімейного кодексу України (далі - СК України). Щодо позовної вимоги-1, суд прийшов до наступного. Позивач просить встановити факт, що має юридичне значення, спільного проживання однією сім`єю без шлюбу чоловіка та дружини без шлюбу з 04 липня 1994 року до 25 лютого 2022 року [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до п. 1 Розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексуУкраїни застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Положення Кодексу про шлюб та сім'ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Відповідно до частини першої статті 36 Кодексу про шлюб та сім'ю України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. З огляду на вказане, встановлення факту проживання однією сім'єю у період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім'ю України. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року (справа № 303/2865/17), від 28 жовтня 2020 року (справа № 280/705/17), від 10 лютого 2021 року (справа № 204/5407/17). Згідно з ч. ч. 2, 4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18). Згідно зі ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України судом можуть бути встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Однак, у разі наявності спору про право, такий факт установлюється у порядку позовного провадження. Відтак, позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права у порядку позовного провадження, адже між сторонами виник спір щодо спадкового майна. Звертаючись з даною позовною вимогою до суду позивач наводить аргументи про те, що спільно проживала з померлим [PERSON] в одній квартирі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні права та обов`язки щодо майно, сплати житлово-комунальних послуг тощо. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що є сусідкою позивача, адже живе на першому поверсі, а позивач на другому поверсі у будинку [ADDRESS] . Проживають у цьому будинку 37 років. Позивачка постійно проживала із матір`ю. Із [PERSON] познайомилась після смерті матері позивача. Померлий приходив до чоловіка свідка, просив допомоги по господарству. Померлий разом з позивачкою ходили разом в магазин, на ринок. Позивач із померлим частко гуляли із собаками. Стверджує, що вони жили як сім`я у квартирі позивача, та вона ніколи не чула щоб вони сварились. За час проживання позивач викликала швидку допомогу для померлого, а коли останній захворів то швидка допомога приїжджала часто. Сина померлого бачила лише один раз. У померлого була сестра, яка проживала у цьому ж будинку, та у них були хороші відносини. Похоронами [PERSON] займалась позивачка. Ніколи не бачила соціальних працівників, які б приходили до їх сім`ї. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду показання про те, що є сусідом позивача та померлого з 1996 року. З ними був знайомим, спілкувались, приблизно один раз на місяць заходив до них у гості. Стверджує, що вони жили як подружжя. У цьому ж будинку на третьому поверсі жила сестра померлого, якій [PERSON] та [PERSON] допомагали. Коли [PERSON] хворіла, а вона хворіла часто, [PERSON] доглядав за нею, і навпаки. Померлий завжди гарно виглядав. Часто бачив їх удвох в магазині, на прогулянці, виглядали як сімейна пара. Будучи на одинці із свідком [PERSON] ніколи не жалівся на позивача. Знав, що у [PERSON] є син, але він ніколи його особисто не бачив. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що була подругою сестри померлого [PERSON] , познайомилась із позивачем у спільних друзів. Позивач із [PERSON] деякий час проживали у квартирі сестри [PERSON] . Надалі, позивач із [PERSON] проживали у квартирі, яка належить позивачу на праві власності. Для свідка вони були сім`єю, мали спільний бюджет. [PERSON] завжди виглядав гарно. Про своє здоров`я ніколи не говорив. Доглядала [PERSON] позивачка, він ніколи не скаржився на [PERSON] . Щодо їх фінансового становище свідку нічого не відомо. У [PERSON] була трикімнатна квартира у місті Києві, але він її продав, та купив однокімнатну, однак за які кошти свідку не відомо. Про сина померлого відомо лише із слів останнього, адже син проживав за кордоном. Сестра [PERSON] добре ставилась до [PERSON] і раділа тому що у нього є дружина. Свідку не відомо чи допомагав син батьку. Про смерть [PERSON] повідомила позивачка, яка займалась його похоронами. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду показання про те, що є племінником померлого [PERSON] . Вони з мамою свідка були братом та сестрою між собою. Померлий дуже любив свою попередню дружину [PERSON] , яка померла. З позивачем померлий проживав разом з 90-х років, яка його підтримувала. В гості ходили разом. Стверджує, що померлий часто сварився із позивачем, яка після цього могла поїхати від гостей додому сама. До себе додому позивач ніколи не запрошувала в гості. Вважає, що померлому було зручно жити із позивачем, він її зраджував. Позивачка скаржилась, що [PERSON] ніколи не давав кошти на сім`ю, а лише виділяв 2500,00 грн на продукти харчування, а вона все робить за свої кошти - все це часто ставало причиною сварок між ними. У дядька була операція на ноги кошти на проведення якої він позичив у позивача. Частину коштів за таку операцію було повернуто позивачу особисто свідком, але коли і в якій сумі він повертав ці кошти він не пам`ятає. Йому відомо що дядько продав трикімнатну квартиру, яка розташована у [ADDRESS] та кошти залишив собі. Намір придбати цю квартиру був у свідка, але дядько відмовив у продажі йому цієї квартири. Зазначив, що син дядька за кордоном та приїжджав до [PERSON] не часто, однак відносини у них були гарними. Свідок часто бував у гостях у [PERSON] , коли там проживала його матір. Після своєї смерті мати свідка подарувала частину квартири своєму брату [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що є дружиною [PERSON] із [PERSON] познайомилась у 2004 році. Про відносини між позивачем та померлим свідок зазначила, що у квартирі де вони спільно проживали з позивачем свідок була можливо два рази, і лише в коридорі. Зазначила, що навіть свої дні народження [PERSON] святкував у своєї сестри. Зазначає, що теплих і дружніх стосунків у них не було, вони частко сварились. Зі свят вони могли піти окремо. Дядько чоловіка продав трьохкімнатну квартиру та купив однокімнатну, яку здавав у найм. Вважає, що [PERSON] жив із позивачем, бо йому було так зручно. Коли дядько [PERSON] захворів, то позичав кошти у позивача на операцію. Згодом просив племінника (чоловіка свідка) щоб той повернув кошти позивачу, бо та не дає йому спокою. Відповідача знає, адже той є сином померлого [PERSON] . Син живе за кордоном, син допомагав батьку матеріально, але скільки коштів надавав свідку не відомо. Ніколи не чула, щоб позивача та померлий звертались один до одного «моя дружина/чоловік чи моя кохана/коханий». Похоронами займався чоловік свідка та позивач. Поховали [PERSON] біля дружини [PERSON] . Позивач на випадок смерті склала заповіт та заповіла усе своє майно племінникам. Натомість, померлий дядько говорив, що все його майно перейде до сина, однак заповіту не складав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що є сестрою [PERSON] та племінницею померлого [PERSON] . Жодного разу не була у дядько та позивача в гостях. У своєї сестри дядько проводив багато часу. ЇЇ матері вони обоє (позивача та дядько) частко скаржилися один на одного. Відносини із позивачем не підтримує та не сприймає таку як дружину покійного. Зазначила, що навіть на проведення операції на ноги померлий позичив кошти у позивача, а потім просив у брата свідка, щоб він повернув кошти за операцію позивачу. Позивачем надано ряд письмових доказів, щодо отримання послуг, придбання товарів за адресою - [ADDRESS] , а саме: монтаж водообігрівача та додаткових до нього матеріалів, що підтверджено актовим виконаних робіт віл 09.01.2010 № 00, замовник [PERSON] , виконавець Науково-виробниче об`єднання «Київгазприлад» /том 1, а.с. 31/; купівля кондиціонера та його встановлення, сертифікат, прибуткова карта та брелок, доставка, що підтверджено товарним чекам від 01.06.2011 № 707668 та платіжним документом до нього. Замовлення достави позивачем за адресою - [ADDRESS] /том 1, а.с. 32, 37/; купівля матрацу, постачальник ФОП [PERSON] , покупець [PERSON] , що підтверджено видатковою накладною від 31.10.2018 № АМФ00013819 та документом про необхідність доставки такого товару за адресою - [ADDRESS] , а.с. 34/; купівля портативного обігрівача ровус та сертифікату на два роки, Делімано брава найсер дайсер - набір для нарізання, постачальник ТОВ «Студіо модерна», покупець [PERSON] , що підтверджено заявами по рахунку-замовленню № 5018001204 від 15.0.12018 та № 8919016548 від 12.02.2019 та рахунками замовленням до них від 15.01.2018 та 12.02.2018 відповідно /том 1, а.с. 35-36/. Відповідно до відомостей із медичної картки [PERSON] вказано місце проживання такого за адресою - [ADDRESS] , а.с. 39/. Згідно з виписки епікриз Хірургічного відділення № ІІ Київський міський центр хірургії гриж живота Клінічна лікарня № 15 Подільського району м. Києва № 335 від 18.02.2021 щодо хворого [PERSON] , домашня адреса такого - [ADDRESS] , а.с. 43/. Відповідно до декларації № 0001-ТК8К-5Р00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу [PERSON] , повіреною особою такої вказано [PERSON] /том 1, а.с. 44/. Окрім цього, судом досліджено ряд поданих позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності позивача із померлим [PERSON] у певних місцях: на відпочинку, біля громадських місць, на святкуванні. Згідно з акта від 10 серпня 2022 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , повідомлено про те, що [PERSON] , починаючи з 1994 року по 25 лютого 2022 року постійно проживав у квартирі [ADDRESS] . Однак, суд прийшов до переконання про те, що поданий акт суд не бере до уваги, адже такий складений особами, які не уповноваженні на його складання, а, отже, обставини викладені у ньому одержані з порушенням порядку, встановленого законом; та дані, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач заперечує проти позовної вимоги-1, наводить аргументи про те, що позивач із [PERSON] , хоч і проживали разом, однак були одинокими особами, у них був відсутній спільний бюджет та спільні права і обов`язки, як подружжя, підтверджуючи такі дані наступними доказами. [PERSON] є інвалідом ІІ групи, загальне захворювання, що підтверджено копією посвідчення № [NUMBER] від 11.03.1996. З 18 жовтня 1999 року [PERSON] перебуває на обліку у Територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Оболонського району м. Києва. За позивачем закріплений соціальний працівник, який обслуговує підопічну два рази на тиждень та надає соціальну послугу догляду вдома /том 1, а.с. 191/. Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 21 лютого 2016 року, укладеного між [PERSON] (орендар) та [PERSON] (орендодавець), останній передав в оренду квартиру [ADDRESS] . Сторонами погоджено орендну плату, яку орендар сплачував орендодавцеві, зокрема на його банківський рахунок, що підтверджено платіжними документами у період 2021-2022 /том 1, а.с. 162-173/. На адвокатський запит сторони відповідача, Міжнародний благодійний фонд «Європейський хесед «Бней Азріель» надав листи-відповіді від 21 листопада 2022 року № 103 та № 103, у яких зазначено, що [PERSON] являється клієнтом МБФ «Європейський Хесед «Бней Азріель» та [PERSON] по день смерті був клієнтом Фонду. [PERSON] перебуває на обліку в Фонді з 13.11.2012 року по теперішній час, статус - «жертва нацизму». Сімейний стан: з дня постановки на облік у Фонду - «одинока», 13 грудня 2021 року - «одинока родина», з 10 березня 2022 року - знов «одинока». [PERSON] отримувала та продовжує отримувати патронажне обслуговування та за нею останнім часом закріплена соціальний робітник. [PERSON] отримувала благодійну допомогу у вигляді отримання грошових коштів на банківську картку в ПАТ КБ «Приватбанк», а також безоплатного надання послуг та виконання робіт, забезпечення продуктами харчування, медикаментами, засобами санітарної гігієни тощо / том 1, а.с. 189/. [PERSON] перебував на обліку в Фонді з 13.11.2012 року по день смерті, статус - «не жертва нацизму». Сімейний стан: з дня постановки на облік у Фонду - «одинокий», [INFO] - «одинока родина». [PERSON] не отримував патронажне обслуговування та за ним не був закріплений соціальний робітник. [PERSON] отримував благодійну допомогу у вигляді отримання грошових коштів на банківську картку в ПАТ КБ «Приватбанк», а також безоплатного надання послуг та виконання робіт, забезпечення продуктами харчування, медикаментами, засобами санітарної гігієни тощо /том 1, а.с. 190/. Стороною відповідача надано до суду заяву свідка [PERSON] , соціального робітника сестри [PERSON] , а після її смерті, [PERSON] , якою сторона відповідача доводить проживання позивача із померлим [PERSON] , не як чоловік і дружина, відсутність у них взаємних прав і обов`язків подружжя /а.с. 211/. Однак, таку заяву свідка суд не бере до уваги, адже показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи та такі показання надані безпосередньо у суді з роз`ясненням такому його прав, з`ясування чи не відмовляється свідок від давання показань, та у разі відсутності перешкод для допиту свідка, попередженням його про кримінальну відповідальність за завідома неправдиві показання і за відмову давання показань, або оголошення показань свідка утримані за судовим доручення в порядку забезпечення доказів під час допиту їх за місцем проживання, якщо участь такого свідка є неможливою, у відповідності до ст. ст. 90, 230, 233 ЦПК України. Будь-яких клопотань щодо забезпечення доказів шляхом допиту свідка у відповідності до ст. ст. 116-118 ЦПК України стороною позивача не подано. Щодо доводів позивача про поховання померлого [PERSON] та отримання свідоцтва про смерть нею, як членом сім`ї померлого, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Згідно з акта волевиявлення Київської міської ритуальної служби № 25.02.2022 МДГ, померлий [PERSON] , замовник [PERSON] наведено перелік послуг щодо поховання [PERSON] , зокрема організація кремації /том 1, а.с. 151/. Згідно з довідки на одержання праху № 9-175515К від 10.03.2022 урну з прахом одержано оформлювачем кремації персонально. Урну прахом отримала [PERSON] 10.03.2022, особистий підпис особи /том 1, а.с. 13/. Отже, суд прийшов до переконання про те, що [PERSON] та [PERSON] були особами, які зобов`язались поховати померлого, адже будь-яких доказів, які б підтверджували волевиявлення померлого щодо вказівки останнього на його поховання певною особою, зокрема позивачем, судом не встановлено, а відтак такі аргументи суд не бере до уваги, адже вказані обставини не можуть підтверджувати факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що аналізуючи подані до суду доказами сторонами, як окремо кожен так і в сукупності між собою, суд установив, що позивач із померлим [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, адже дані обставини підтверджено показаннями свідків, які між собою узгоджується, встановленням даних про те, що такі особи проживали разом в одній квартирі ( із однією житловою площею); придбання товарів та отримання послуг, враховуючи властивості речей та отриманих послуг, здійснювались позивачем та померлим не для власних, індивідуальних потреб, а для спільного користування; документи закладів охорони здоров`я та договір оренди квартири свідчать про фактичне проживання [PERSON] не за зареєстрованим місцем свого проживання, а у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності; отримання коштів за договором оренди житла на картковий рахунок померлого під час проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу є також спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до ч. 2 ст. 61 СК України. Щодо наявного у позивача та померлого [PERSON] статусу «одинока - одинокий» осіб у Міжнародному благодійному фонду «Єврейський Хесед «Бней Азріель» з 2012 року, суд прийшов до наступного. Закон України «Про благодійну організацію та благодійну допомогу» визначає загальні засади благодійної діяльності в Україні, забезпечує правове регулювання відносин у суспільстві, спрямованих на розвиток благодійної діяльності, утвердження гуманізму і милосердя, забезпечує сприятливі умови для утворення і діяльності благодійних організацій. Саме до норм цього Закону здійснює свою благодійну діяльність в Україні Міжнародний благодійний фонд «Єврейський Хесед «Бней Азріель». Аналізуючи положення цього Закону судом не визначено терміну «одинока» особа, яка має право на отримання благодійної допомоги від благодійного фонду. Установчим документом благодійного товариства та благодійного фонду є статут. Статут благодійного товариства та благодійного фонду має містити також умови та порядок прийняття до складу учасників благодійного товариства чи благодійного фонду, права та обов`язки учасників, а також умови та порядок їх виключення зі складу учасників благодійного товариства чи благодійного фонду (ст. 14 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 3 СК України права члена сім`ї має одинока особа. Згідно з 2 ст. 3 цього Кодексу сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зміст поняття «одинока особа» не закріплено у нормативно-правових актах. Однак, такий статус може отримати особа від державних інституцій через наявність певних умов, яким повинна відповідати особа, або отримати статус «одинокої». Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд», від 2 квітня 2005 р. № 261, до одиноких осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державну соціальну допомогу на догляд, належать громадяни, що не мають працездатних родичів, зобов`язаних за законом їх утримувати. Підтвердженням належності до цієї категорії є: інформація про відсутність працездатних родичів (незалежно від місця їх проживання), зобов`язаних за законом їх утримувати (зазначається у поданій заяві про призначення допомоги на догляд); довідка про склад сім`ї, видана уповноваженим органом за місцем проживання, у тому числі органом місцевого самоврядування. Аналізуючи наведені вище положення нормативно-правових актів, суд прийшов до переконання про те, що статус «одинокої» особи набувається у разі відсутності у такої особи працездатних родичів, зобов`язаних за законом її утримувати та статус такої особи можна отримати в державній інституції. Ураховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивач та померлий [PERSON] не набули статусу «одинока» особа у порядку передбаченому чинним законодавством України, що спростовується установленими даними у цій справі. Крім того, благодійний фонд не наділений повноваження державного органу, до повноважень якого належить підтвердження належності особи до категорії «одинока» особа. Натомість, надання такого статусу благодійним фондом певним категоріям осіб за критеріями, які передбачені їх статутом, не може мати правого зазначення, адже такий документ (статут) не є нормативно-правовим актом, який регулює сімейні відносин та не може свідчити про отримання такого статусу у передбаченого чинним законодавством з цього питання. Всі ці установлені дані на переконання суду свідчать про те, що [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , який помер [INFO] , у період з 01 січня 2004 року, по день смерті останнього, проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу за адресою - [ADDRESS] , адже мали спільні права та обов`язки, які притаманні «подружжю». Суд не встановлює факт спільного проживання таких осіб у період з 04 липня 1994 року до 01 січня 2004 року, адже положення Кодексу про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою, а тому таку позовну вимогу необхідно задовольнити частково. Щодо позовних вимог-2 та -3, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу Суд, задовольнивши вимогу-1, прийшов до висновку про те, що позивач та померлий [PERSON] проживали однією сім`єю, хоч не перебували у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження №61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Повертаючись до матеріалів справ суд зазначає, що відповідач спростовує презумпцію спільності сумісної власності майна, яке належало [PERSON] та [PERSON] , зокрема тим, що квартира [ADDRESS] придбана 26 грудня 2013 року за особисті кошти [PERSON] . Ціна квартири 220000,00 грн / том 1, а.с. 20/. Згідно з матеріалами справи, 29 листопада 2013 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на праві приватної власності, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло від 15.05.1993. Дані обставини підтверджено договором купівлі-продажу від 29.11.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Афіндуліді В. І., зареєстровано в реєстрі за № 3001. Ціна продажу квартири 666320,00 грн. Відповідач у відзиві на позов наводить аргументи про те, що частина коштів, отриманих [PERSON] від продажу квартири по [ADDRESS] , були використані для придбання квартири по [ADDRESS] , хоч жодних доказів, які б підтверджували наведені обставини суду не надано. Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. На переконання відповідача отримані кошти від продажу майна, яке належало [PERSON] на праві приватної власності, не були спільною сумісною власністю позивача та померлого, а були його особистою власністю. Однак, такі доводи відповідача суд оцінює критично, адже предметом спільної сумісної власності є не майно, яке належало [PERSON] на праві приватної власності, а тому на отримані від продажу такого майна грошові кошти не поширюється дія положень п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, адже, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у відповідності до ч. 2 ст. 60 СК України. Аналізуючи надані докази, щодо доведеності факту купівлі квартири по [ADDRESS] за особисті кошти [PERSON] , що підтверджено договором купівлі-продажу від 29.11.2013 та яким відповідач підтверджує факт придбання у подальшому померлим спірного майна, суд оцінює критично, адже не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що саме кошти отримані від продажу нерухомого майна були тими коштами, які витрачені на придбання спірного нерухомого майна. Таким чином, надавши правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана померлим [PERSON] та [PERSON] у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Відповідачем під час судового розгляду справи не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього, та не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і у період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, однак за належні йому особисті кошти. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що квартиру [ADDRESS] необхідно визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності та в порядку поділу такого майна колишнього подружжя визнати за позивачем право власності по 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а позовні вимоги-2 та -3 задовольнити. Щодо позовної вимоги-4, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Таким чином, для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. У пункті 6 Постанови №17 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Позивачем подано до суду копії медичних документів, які аналізовані судом, які б підтверджували безпорадний стан померлого, надання померлому медичної допомоги, здійснення за ним нагляду суду не подано. Окрім цього, позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували матеріальне забезпечення померлого, надання іншої допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тіжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Натомість, відповідачем подано докази про те, що позивач отримувала патронажне обслуговування з 13.11.2012 та за нею був закріплений соціальний робітник, чого не було здійснено за померлим від Міжнародному благодійному фонду «Єврейський Хесед «Бней Азріель», а також з 18.10.1999 року отримувала соціальні послуги від територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Оболонського району м. Києва / том 1, а.с. 189-191/. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Належних та допустимих доказів на спростовання наведеного позивачем надано не було, клопотань щодо проведення будь-яких експертиз не заявлялося. Відтак, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не подано належних, допустимих, достатніх доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України про перебування померлого у безпорадному стані та потребував у зв`язку із цим опіки, а відтак у позові про визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги необхідно відмовити за недоведеністю. Щодо позовних вимог про набуття права власності в порядку спадкування за законом із спадкоємцем першої черги, поділу спільного часткової власності в натурі між спадкоємцями по 1/4 частки, визнання за позивачем права власності на 1/4 частки, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , припинення права спільної часткової власності на 1/4 частки відповідача та компенсувати йому вартість його частки у спадщині, суд прийшов до переконання про те, що оскільки такі вимоги є похідними від позовної вимоги-5, у якій судом відмовлено, а відтак відсутні підстави для задоволення похідних вимог, відтак у таких необхідно відмовити. Інші аргументи відповідача наведені у відзиві на позов суд не бере до уваги, адже такі жодними доказами у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України не підтверджено. Будь-яких інших даних, які б мали значення для вирішення справи судом не встановлено. У відповідності до ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджено посвідченням, а отже, у відповідності до Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову до суду, а відтак з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 10981,00 грн в дохід держави. Представником відповідача у судових дебатах зроблено відповідну заяву про надання до суду доказів понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: partial