Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся в Печерський районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивує тим, що 04 лютого 1984 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Під час шлюбу подружжям було придбано нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2001 року. 02 листопада 2011 року [PERSON] зареєструвалась як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є здача нерухомого майна в оренду. Орендарями зазначеного нерухомого майна є ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс», керівником та засновником яких є [PERSON] , що підтверджується договорами оренди, укладеними між [PERSON] , ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс» у 2019 та 2020 роках. 25 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. З моменту розірвання шлюбу та по сьогоднішній день відповідач отримує плату від здачі в оренду зазначених нежитлових приміщень. Зазначене підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками на суму 1517860 гривень. У зв`язку з тим, що майно, яке здається в оренду, перебуває у спільній сумісній власності колишнього подружжя, 17 серпня 2020 року він направив відповідачу вимогу про відшкодування половини орендної плати в сумі 758930 гривень. Разом з тим, відповідач проігнорувала вказану вимогу. Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь половину доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна в сумі 758930 гривень. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 14 січня 2021 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 22 вересня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 1, а.с. 90-93). Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача половину доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна в сумі 1655949 гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. 24 січня 2022 року представник позивача подав до суду клопотання про збільшення розміру позовних вимог (т. 2, а.с. 1-2). 07 жовтня 2022 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 2, а.с. 76-80). Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача половину доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна в сумі 2705755 гривень 37 копійок. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог та просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що [PERSON] є належним відповідачем у справі, оскільки предметом спору є доходи від спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу. Крім того, норми, на які посилається позивач, стосуються правовідносин, що склались між сторонами. Сімейним кодексом України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Заперечував проти відніманні від суми доходу податків. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала викладене у відзивах та запереченнях (т. 1, а.с. 143-146, т. 2, а.с. 48-50, 118-120). Зазначила, що відповідач перебуває на обліку в ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДПС у м. Києві як платник податку на майно. За 2019 та 2020 роки останньою було сплачено відповідно до нарахованих податкових повідомлень-рішень з земельного податку з фізичних осіб суму у розмірі 810403 гривні 30 копійок. Відповідно до довідки ГУ ДПС у м. Києві від 12 жовтня 2021 року відповідач з 01 січня 2012 року перебуває в реєстрі платників єдиного податку як платник 3 групи за ставкою 5 % від розміру отриманого доходу. Заявлені до здійснення види діяльності за КВЕД 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 68.20 надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. За 2019 рік [PERSON] сплачено єдиний податок з фізичних осіб у сумі 68589 гривень 40 копійок, за 2020 рік - 84151 гривню. Всього за 2019 та 2020 роки відповідачем було сплачено єдиний податок у сумі 75893 гривні. Тому, суд має зменшити суму отриманої орендної плати на суми сплаченого податку за землю та єдиний податок. Крім того, договори оренди укладені з ФОП [PERSON] , а позов пред`явлений до фізичної особи [PERSON] , яка є неналежним відповідачем у справі. Положення ст. 359 ЦК України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки нежитлові приміщення знаходяться у спільній сумісній власності сторін, а не у спільній частковій власності. На момент звернення до суду з позовом частки у майні не визначалися. Таким чином, відповідач матиме право на отримання частини від доходу орендодавця лише після виділу часток у спільному майні. Дохід відповідача, отриманий нею після розірвання шлюбу, є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу між колишнім подружжям. У серпні 2022 року договори оренди були достроково розірвані. На момент виїзду із нежитлового приміщення орендарі ТОВ «Інтергума» та ПП «Хімтекс», директором яких є позивач, залишили такий стан об`єкту нерухомості, що подальше використання його за призначенням є фактично неможливим. У зв`язку з цим, відповідачем було викликано поліцію. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку матеріальних збитків, завданих умисними діями нежитловим приміщенням від 19 вересня 2022 року матеріальні збитки становлять 1014005 гривень. Крім того, відповідачу для приведення приміщень у попередній стан та встановлення теплового палення необхідно буде витратити 607128 гривень. Таким чином, збитки від здачі в оренду нежитлових приміщень складають 1621133 гривні, що має бути вирахувано судом під час визначення доходу, отриманих відповідачем від здачі в оренду майна. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 04 лютого 1984 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Під час шлюбу [PERSON] було придбано нежитлові будівлі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2001 року (т. 1, а.с. 11-13). З позову вбачається та не заперечується сторонами, що 02 листопада 2011 року [PERSON] зареєструвалась як фізична особа-підприємець, видом діяльності якої є здача нерухомого майна в оренду. 02 січня 2019 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Інтергума» було укладено договір № 1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надана в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] терміном до 31 грудня 2019 року (т. 1, а.с. 15-17). 02 січня 2020 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «Інтергума» було укладено договір № 1 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надана в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] терміном до 31 грудня 2020 року (т. 1, а.с. 20-22). 02 січня 2019 року між ФОП [PERSON] та ПП «Хімтекс» було укладено договір № 2 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надана в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] терміном до 31 грудня 2019 року (т. 1, а.с. 28-30). 02 січня 2020 року між ФОП [PERSON] та ПП «Хімтекс» було укладено договір № 2 оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого відповідач надана в оренду належні їй нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] терміном до 31 грудня 2020 року (т. 1, а.с. 33-35). 25 жовтня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (т. 1, а.с. 54). Сторона позивача вказує на те, що з моменту розірвання шлюбу та по сьогоднішній день відповідач отримує плату від здачі в оренду зазначених нежитлових приміщень, що підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками. Позивач з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача половину доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна в сумі 2705755 гривень 37 копійок. Сторона відповідача, заперечуючи вимоги позивача, зазначає про те, що нежитлові приміщення знаходяться у спільній сумісній власності сторін, а не у спільній частковій власності. На момент звернення до суду з позовом частки у майні не визначалися. Таким чином, відповідач матиме право на отримання частини від доходу орендодавця лише після виділу часток у спільному майні. Дохід відповідача, отриманий нею після розірвання шлюбу, є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу між колишнім подружжям. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить відповідачу, що підтверджується договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2001 року (т. 1, а.с. 11-13). Вбачається, що [PERSON] придбала нежитлові приміщення, перебуваючи у зареєстрованому шлюбу з [PERSON] , а тому зазначене нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частин 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1, 2 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна, 2) відмова власника від права власності, 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, 4) знищення майна, 5) викупу пам`яток культурної спадщини, 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, 7) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника, 8) реквізиції, 9) конфіскації, 10) припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинено в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до ст. 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Згідно зі ст. 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У судовому засіданні встановлено, що на даний момент частки у майні сторін не визначалися. За таких обставин, враховуючи положення ст. 70 СК України, в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна позивача та відповідача є рівними. Нежитлові приміщення на час здачі їх в оренду перебували у спільній сумісній власності подружжя без виділення часток або установлення порядку користування ними від здачі приміщень в оренду отримувався дохід, який відповідно до статтей 58, 63 СК України належить кожному із подружжя в рівних частках. Сторона відповідача зазначає про те, що за 2019 та 2020 роки [PERSON] сплатила земельний податок на суму 810403 гривні 30 копійок. Також, відповідач сплатила єдиний податок за 2019 року у сумі 79774 гривні 20 копійок, за 2020 рік - 74585 гривень 55 копійок, за 2021 рік - 99287 гривень 10 копійок. Сплачено єдиний внесок за 2021 рік у сумі 15950 гривень. Крім того, збитки, які зазнала відповідач від здачі в оренду нежитлових приміщень складають 1621133 гривні, що підтверджується Звітом про незалежну оцінку матеріальних збитків, завданих умисними діями нежитловим приміщенням. Вважають, що вказані суми мають бути вирахувані судом від суми доходу, отриманого від здачі в оренду нерухомого майна. Разом з тим, сплачений відповідачем земельний податок, єдиний внесок та нараховані збитки від здачі в оренду нежитлових приміщень виплачені останньою із розрахунку за все нерухоме майно та можуть бути стягнуті з іншого співвласника майна. Предметом спору між сторонами є стягнення коштів за здачу нерухомого майна в оренду. Відповідно до п. 4.1. договорів оренди нежитлових приміщень за орендне користування приміщенням, що орендується, наймач виплачує наймодавцю договірну орендну плату із розрахунку: офісні приміщення 600 гривень (без ПДВ) за 1 кв.м. за місяць, складські приміщення 270 гривень (без ПДВ) за 1 кв.м. за місяць. За таких обставин, стягненню з відповідача підлягає половина визначеної договорами сума орендної плати з вирахуванням єдиного податку фізичної особи-підприємця. На підтвердження отримання відповідачем орендної плати за договорами оренди нежитлових приміщень, що є спільною сумісною власністю сторін, позивачем надані суду копії платіжних доручень та банківські виписки (т. 1, а.с. 24-27, 37-53, 102-108, 117-120, т. 2, а.с. 88-96). При зверненні до суду з позовом [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь половину доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна в сумі 758930 гривень. 22 вересня 2021 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 1, а.с. 90-93). Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача половину доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна в сумі 1655949 гривень. Зазначено про те, що відповідач за період з 2020 по 2021 рік продовжує отримувати дохід від здачі в оренду спільного сумісного майна, який склав 1794038 гривень. За таких обставин, позивач має право на половину цього доходу в сумі 897019 гривень. 07 жовтня 2022 року представник позивача подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (т. 2, а.с. 76-80). Просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача половину доходу, отриманого від здачі в оренду спільного сумісного майна в сумі 2705755 гривень 37 копійок. Зазначено про те, що відповідач за період з 2021 по 2022 рік продовжує отримувати дохід від здачі в оренду спільного сумісного майна, який склав 1049806 гривень 37 копійок. За таких обставин, позивач просив збільшити розмір позовних вимог на 1049806 гривень 37 копійок. Разом з тим, позивач як співвласник спільного сумісного майна має право на половину зазначеного доходу в сумі 524903 гривні 18 копійок. За таких обставин, загальна сума половини доходу від здачі в оренду спільного сумісного майна становить 2180852 гривні 18 копійок (758930 + 897019 + 524903,18 = 2180852,18). У матеріалах справи містяться податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця [PERSON] (т. 1, а.с. 157-160), з яких вбачається, що вона є платником єдиного податку за ставкою 5 %. Прибутком від здачі майна в оренду є не всі отримані відповідачем за договором суми, а дохід, який фізична особа-підприємець [PERSON] отримала за вирахуванням єдиного податку (5 %). З вирахуванням суми єдиного податку фізичної особи-підприємця (5 %) загальна сума половини доходу від здачі в оренду спільного сумісного майна, що підлягає стягненню з відповідача, складає 2071809 гривень 58 копійок (2071809,58 - 5 % = 2071809,58). З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 11350 гривень.

Outcome: partial