Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

У вересні 2017 позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до НТУ «Центральна дирекція «Українське радіо», в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача, що виразилась у порушені Закону України «Про звернення громадян», та зобов`язати відповідача надати відповідь на його заяву від 29.03.2017 та стягнути 5000,00 грн моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29.03.2017 засобами електронного зв`язку, він звернувся до відповідача із заявою, однак, відповідь останній так й не надав, чим відповідач порушив 20 Закону України «Про звернення громадян» та завдав йому моральних страждань, оскільки це унеможливило функціонування його особистості на Конституційних засадах. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.09.2017 відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2018 позовну заяву залишено без розгляду на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України. Постановою Київського апеляційного суду від 04.04.2019 скасовано ухвалу суду першої інстанції від 13.12.2018, а справа повернута до суду для продовження судового розгляду. 11.11.2020 представником відповідача до Печерського районного суду м. Києва подано заяву про зміну первісного відповідача на правонаступника. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2021 цивільну справу передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2021 дану справу передано на розгляд судді Н.В. Сіромашенко. Ухвалою суду від 06.07.2021 дану справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. У судове засідання, яке відбулося 14.06.2023, позивач не з`явився, сповіщений належним чином про час та місце слухання справи, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, подані сторонами документи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачем на підтвердження позовних вимог до позовної заяви додано заяву від 29.03.2017, адресовану на ім`я виконавчого директора Першого Радіо України та на підтвердження відправлення додано копія повідомлення засобами електронного зв`язку про відправлення листа. Поряд з цим, позивачем в позовній заяві зазначено відповідача - Національну компанію України «Центральна дирекція «Українське радіо» та вказано адресу відповідача: вул. Хрещатик, 26, м. Київ. Разом з тим, за адресою вул. Хрещатик, 26 такої особи, як Перше радіо України не має. Крім цього, згідно даних з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості щодо такої особи як Національна телекомпанія України «Центральна дирекція Українське радіо» відсутні. При цьому у судовому засіданні встановлено, що до 19 січня 2017 року існувала юридична особа - Національна телекомпанія України та її філія, а саме філія Національної телекомпанії України «Центральна дирекція «Українське радіо». В результаті реорганізації шляхом перетворення Національної телекомпанії України було зареєстровано ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» та філію ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Центральна дирекція «Українське радіо». Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Центральна дирекція «Українське радіо» є філією ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» (ПАТ «НСТУ»), місцезнаходженням якої є адреса: вул. Хрещатик, 26, м. Київ. За таких обставин філія ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Центральна дирекція «Українське радіо» не має жодного відношення до Першого радіо України. Крім того, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк Основним правовим актом, що регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України такого права є Закон України «Про звернення громадян». Вимоги до звернення визначено ст. 5 Закону України «Про звернення громадян», зокрема у зверненні мають бути викладені дані про: автора звернення (прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання); суть порушеного питання; спосіб передачі звернення (особисто або через уповноважену особу). Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Виходячи з наведених вимог, не можуть розглядатися як звернення загальні зауваження, узагальнені незадоволення, скарги або абстрактні порушення прав, свобод та інтересів тощо. Такі звернення не підлягають розгляду та вирішенню згідно зі ст. 8 Закону України «Про звернення громадян». У даному випадку не буде суперечності між ст. 40 Конституції України та положеннями Закону України «Про звернення громадян», оскільки конкретність, зрозумілість та адресованість вимог звернення має відповідати зазначеній нормі Закону України «Про звернення громадян» і забезпечувати ефективність її застосування. За таких обставин звернення позивача, що було додано до позовної заяви не містить усіх необхідних даних, передбачених ст. 5 Закону України «Про звернення громадян». Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу. Якщо попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу не визначено порядок підтвердження факту одержання електронного документа, таке підтвердження може бути здійснено в будь-якому порядку автоматизованим чи іншим способом в електронній формі або у формі документа на папері. Зазначене підтвердження повинно містити дані про факт і час одержання електронного документа та про відправника цього підтвердження. У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом. В матеріалах справи відсутні належні докази в розумінні ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», що підтверджують факт отримання відповідачем від позивача підтвердження отримання заяви, що є додатком до позовної заяви. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем належним чином не обґрунтовано та не доведено позовні вимоги, а також, не визначено належного відповідача у справі. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн слід зазначити наступне. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України). Виходячи з положень статті 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, дають підстави робити висновок про те, що компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (Постанова Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521 /16-ц). При цьому, виходячи з аналізу практики Верховного Суду, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20). У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. З огляду на вищевикладене, з урахуванням встановлених вище судом обставин та розподілу тягаря доказування, судом не встановлено, позивачем не доведено факту завдання позивачу моральної шкоди у взаємозв`язку із встановленими вище судом обставинами, як й не доведено з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру завданої шкоди. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з частинами першою-другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Верховний Суд 23.10.2019 в постанові у справі № 917/1307/18 розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на викладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги \\ необґрунтованими, відтак, не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed