Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просив визнати п. 16 договору №141036-508-20 від 07.10.2003 частково недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07.10.2003 між ним та ПАТ «Київенерго» було укладено договір № 141036-508-20 про користування електричною енергією. Договір укладено на користування та постачання електричної енергії в належний йому на праві власності будинок [ADDRESS] , а також при укладенні договору враховано, що йому належить трансформаторна підстанція - [NUMBER], до якої здійснено підключення будинку. Позивач вказує, що за умовами договору він зобов`язався оплачувати спожиту електроенергію відповідно до умов договору, які він виконує, завжди сплачує за спожиту електроенергію згідно показань лічильника №0305553 по особистому рахунку № [NUMBER] . Однак, надалі йому надійшло попередження про відключення електроенергії від 14.05.2018 №52297, в якому до розрахунків заборгованості були включені суми, які не можуть стягуватися відповідно до закону. Відтак, в розрахунку вказана заборгованість в частині оплати холостого ходу, короткого замикання та інших технологічних витрат. Відповідно до листів НКРЕ та Міністерства енергетики та вугільної промисловості, які він надав до позову, йому стало відомо, що п. 16 договору суперечить актам цивільного законодавства в частині додаткових нарахувань, оскільки витрати холостого ходу, короткого замикання та інші технологічні витрати містяться в тарифі. Також звернув увагу на відсутність в п. 9 Договору межі розподілу. При цьому вказав, що він сплачує за електроенергію за лічильниом та за звичайним тарифом, в якому втрати холостого ходу та короткого замикання а також, інші технологічні витрати електроенергії вже містяться та всі інші споживачі які користуються його підстанцією сплачують за електроенергію також тільки згідно тарифу та на підставі прямих договорів з енергопостачальником. За таких обставин, вважає, що пункт 16 Договору в частині додаткових нарахувань не може бути дійсним, а відтак, відповідно до Листів НКРЕ та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Постанови НКРЕ «Про затвердження Порядку ринкового формування роздрібних тарифів на електричну енергію, що відпускається споживачам» від 13.06.2016 №1129, п. 16 Договору від 07.10.2003 частково суперечить акту цивільного законодавства. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2018 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Кондратенко О.О. Ухвалою судді від 21.06.2018 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 21.06.2018 за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову. 12.09.2018 від представника відповідача ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник вважає позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству, а тому, не підлягає задоволенню. Вказав, що нарахування за договором №141036-508-20 від 07.10.2003 за електричну енергію здійснювалося у спосіб та межах чинного законодавства, відтак права позивача не порушено. При цьому, зазначив, що у період з 07.10.2003 по 19.06.2018 зі сторони позивача звернень щодо зміни умов договору №141036-508-20, зокрема, і в частині умов та порядку оплати, визначених п. 16 Договору, не було. Крім того, звернув увагу, що виконання умов договору №141036-508-20 про користування електричною енергією визначених, зокрема й п. 16, почалося з моменту його укладення - 07.10.2003, отже, перебіг позовної давності, тобто, строк у межах якого позивач міг звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлений в три роки, почався 07.10.2003 та, відповідно, сплив 07.10.2006. Між тим, позивач звернувся до суду 19.06.2018, тобто, майже через 12 років після спливу позовної давності. За таких обставин, вважає що до даного спору за поданою відповідачем заявою має бути застосовано позовну давність в порядку ст.ст. 256-258 ЦК України, а відтак, відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Постановою Київського апеляційного суду від 13.12.2018 ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21.06.2018 скасовано і ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 15.05.2019, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, за заявою позивача, залучено до участі у справі, як співвідповідача, ТОВ «Київські Енергетичні послуги». 12.09.2019 до суду від представника ТОВ «Київські Енергетичні послуги» надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову, послався на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог до ТОВ «Київські Енергетичні послуги», оскільки Товариство жодним чином права позивача не порушило. При цьому зазначив, що ТОВ «Київські Енергетичні послуги» створено в результаті здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу, відповідно до пункту 13 розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії», упродовж двох років з дня отримання ліцензії на провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії виконує функції постачальника універсальної послуги на території м. Києва, на якій до відокремлення провадив свою діяльність з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами та постачання електричної енергії за регульованим тарифом вертикально інтегрований суб`єкт господарювання ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», (правонаступник ПАТ «Київенерго»). При цьому, окремо звернув увагу, що взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються положеннями Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі - Закон), Правилами роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ), затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) № 312 від 14.03.2018, іншими нормативно-правовими актами України. Згідно з п. 1.2.1 ПРРЕЕ на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку. Споживання електричної енергії без укладення відповідних договорів на роздрібному ринку не допускається (п. 3.1.9 ПРРЕЕ). Відповідно до вимог постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, після укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії продовжують свою дію в частині регулювання відносин щодо заборгованості/переплати за цими договорами з відповідними правами та обов`язками, пов`язаними з такою заборгованістю/переплатою, а також щодо нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо. Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії, або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Відтак, відповідно до вимог постанови НКРЕКП від 14.03.2018 № 312, з 01.01.2019 [PERSON] (об`єкт за адресою: [ADDRESS] ) приєднався до умов публічних договорів про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії та про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальної послуги (є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам постачальником універсальних послуг та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання Споживача до цього Договору, згідно із заявою-приєднання яка є додатком 1 до цього Договору) на умовах договору про користування електричною енергією з постачальником електричної енергії за регульованим тарифом. Нарахування за спожиту електричну енергію здійснюються відповідно до зазначених договірних умов. Типовий договір споживача про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є Додатком 6 до Правил роздрібного ринку. При цьому, фактом приєднання споживача до умов зазначених договорів є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунків та/або факт споживання електричної енергії. Таким чином, з 01.01.2019 позивач не відмовився від постачання електричної енергії, продовжуючи її споживати, чим підтвердив факт приєднання до умов договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальної послуги, а договір № 141036-508-20 від 07.10.2003 діє виключно в частині регулювання відносин щодо заборгованості, нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії. Таким чином, з огляду на зазначене, зауважив, що ТОВ «Київські Енергетичні послуги» є самостійною юридичною особою та не є правонаступником ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», Товариство здійснює свою діяльність з 01.01.2019 на підставі ліцензії з постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.06.2018 № 429, у тому числі, на виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії», виконує функції постачальника універсальної послуги на території м. Києва та є єдиним постачальником універсальної послуги у м. Києві . Враховуючи даний факт, Товариство не було і не могло бути стороною договору, який на даний час діє виключно в частині регулювання відносин щодо заборгованості, нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії. Відтак, ТОВ «Київські Енергетичні послуги» взагалі є неналежним відповідачем у даній справі. Також, серед іншого, представник відповідача просив, на підставі ст. 256 ЦК України, застосувати строк позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. 23.01.2020 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив ТОВ «Київські Енергетичні послуги», в якій позивач зазначив, що в Типовому договорі споживача про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який є Додатком 6 до Правил роздрібного ринку, відсутня інформація або посилання на сплату споживачем технологічних витрат за використання своєї ж трансформаторної підстанції, а саме: витрат холостого ходу, кз, та інших технологічних витрат електричної енергії, яка використовується для власних потреб підстанції та які нараховуються споживачу відповідачем-3. Крім того, вважає доводи відповідача, що він не є правонаступником ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» та не має жодного відношення до договору № 141036-508-20 від 07.10.2003 безпідставними та не відповідають дійсності, оскільки продовжує нараховувати додаткові кіловат-години спожитої електроенергії, які є технологічними витратами, визначеними в п. 16 договору № 141036-508-20 від 07.10.2003, який оскаржується. Зокрема, за 2019 рік відповідачем-3 йому було донараховано 10098 кВт/год, які є технологічними витратами, відповідно до умов договору № 141036-508-20 від 07.10.2003. При цьому, відповідач-3 не посилається на жодний нормативно-правовий акт, відповідно до якого він проводить додаткові донарахування кіловат-годин технологічні витрати підстанції, яка належить споживачу [PERSON] та яку безоплатно використовує відповідач-3 для постачання електроенергії іншим споживачам. Крім того, звернув увагу, що відповідно до п. 1.1.2. Правил роздрібного ринку він є основним споживачем, так як являється власником підстанції, що використовується оператором системи для транспортування електричної енергії іншим споживачам. В сою чергу, за п. 2.5.3. цих Правил оператори системи, які використовують технологічні електричні мережі основних споживачів для розподілу (передачі) електричної енергії іншим споживачам, а також для транспортування електричної енергії у свої мережі, сплачують основним споживачам плату за спільне використання технологічних електричних мереж, яка визначається відповідно до методики, затвердженої Регулятором. При цьому, відшкодування витрат з утримання технологічних електричних мереж основного споживача оплачується відповідно до договору про спільне використання технологічних електричних мереж і обґрунтовується фактичними витратами основного споживача на утримання цих електричних мереж (п. 2.5.4. Правил). Таким чином, з огляду на зазначене, враховуючи норми, визначені Правилами, саме йому повинні сплачувати за використання його електричних мереж (користування підстанцією) для транспортування електричної енергії іншим споживачам, а не щомісячно додатково донараховувати кіловат-години за технологічні витрати. Крім того, з приводу посилань відповідача-3 щодо пропущення ним строку позовної давності зазначив, що йому стало відомо про порушення свого права тільки 14.05.2018, коли ним було отримано попередження про відключення електроенергії № 52297, з якого йому стало відомо про додаткове нарахування кіловат-годин за технологічні витрати, передбачені п. 16 Договору, які необхідно сплатити, які наразі продовжують нараховуватися, а відтак, його права продовжують порушуватися. Ухвалою суду від 24.01.2020 за заявою позивача витребувано у АТ «К.Енерго» (ПАТ «Київенерго») інформацію про кількість додатково нарахованих кіловат-годин споживачу [PERSON] та сплачених ним грошових коштів за додатково нараховані кіловат-години за період дії договору № 141036-508-20 від 07.10.2003. В подальшому, в ході розгляду справи розпорядженням керівника апарату суду від 12.10.2020 № 01-08-1001 щодо повторного автоматичного розподілу справи призначено повторний автоматичний розподіл справи № 761/22952/18. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.10.2020 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою судді від 19.10.2020 дану справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання на 21.12.2020 о 10.00. 18.06.2021, засобами поштового зв`язку, від представника відповідача АТ «К.Енерго» надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача-1, в якій представник просив на підставі ст. 256 ЦК України застосувати строк позовної давності до даних правовідносин та відмовити в задоволенні позову, оскільки строк, в межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлений в три роки, почався 07.10.2003 та сплив 07.10.2006. У судовому засіданні 16.07.2021 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив визнати п. 16 договору №141036-508-20 від 07.10.2003 в частині додаткових нарахувань у виді «777 квт.ч (ежемес. ПХХ) + 2,41 % (от собствен. расход. и 141036-507-20) потери К.З. + 0,02 % (от собств. расх. та 141036-507-20) в мес». недійсним та заборонити відповідачу-3 здійснювати додаткові нарахування за вказаним договором у виді «777 квт.ч (ежемес. ПХХ) + 2,41 % (от собствен. расход. и 141036-507-20) потери К.З. + 0,02 % (от собств. расх. та 141036-507-20) в мес». В обґрунтування зазначив, що в прохальній частині позовної заяви він просив визнати пункт 16 Договору частково недійсним, однак, не конкретизовано, яку саме частину цього пункту слід визнати недійсним. Вказав, що відповідно до пункту 16 договору оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань обліку: 13 коп. + 20% = 15,6 коп. за 1 квт.ч. + 777 квт.ч. (ежемес. ПХХ) + 2,41 % (от собствен. расход. и 141036-507-20) потери К.З. + 0,02% (от собст. расх. и 141036-507-20) в мес. Відтак, саме, додаткові нарахування у виді «777 квт.ч. (ежемес. ПХХ) + 2,41 % (от собствен. расход. и 141036-507-20) потери К.З. + 0,02% (от собст. расх. и 141036-507-20) в мес.» він вважає такими, що були неправомірно зазначені у Договорі, які він просить визнати недійсними та саме дана частина договору у виді додаткових нарахувань не може бути дійсною. Ухвалою суду від 16.07.2021, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 23.06.2023 представник позивача позов підтримав, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив задовольнити. Представник відповідача ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача ТОВ «Київські Енергетичні послуги» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача АТ «К.Енерго» в судове засідання не з`явився, сповіщений належним чином про час та місце слухання справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку наступного висновку. Судом встановлено, що 07.10.2003 між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Київенерго» було укладено договір № 141036-508-20 від 07.10.2003 про користування електричною енергією, відповідно до п.1 якого Енергопостачальник надійно постачає споживачу електричну енергію, а споживач оплачує її за обумовленими тарифами (цінами) у терміни, передбачені договором (далі - Договір). Судом встановлено, що позивач з 2003 року є власником трансформаторної підстанції № [NUMBER]. Відповідно до п. 16 Договору, зокрема передбачено, що оплата за електричну енергію здійснюється відповідно до показань приладу обліку 13 коп. + 20% = 15,6 коп. за 1 квт.ч. + 777 квт.ч. (ежемес. ПХХ) + 2,41 % (от собствен. расход. и 141036-507-20) потери К.З. + 0,02% (от собст. расх. и 141036-507-20) в мес. Згідно п. 21 Договору взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються законодавством. Судом встановлено, що позивачу надійшло від ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» попередження про відключення електроенергії № 52297 від 14.05.2018 про відключення електроенергії у зв`язку із заборгованістю за спожиту електричну енергію станом на 01.05.2018 у розмірі 163544,49 грн. При цьому судом встановлено, що відповідно до вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» ПАТ «Київенерго» було здійснено перетворення юридичної особи - відокремлено оператора системи розподілу та 16.02.2018 створено ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» шляхом виділу з ПАТ «Київенерго». Частиною 13 розділу XVII розділу «Перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії» визначено повний перелік зобов`язань, які передаються у разі відокремлення оператора системи розподілу та переданню йому частини прав та обов`язків, зокрема й пов`язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, передачі електричної енергії місцевими (локальними) електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією. Таким чином, ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» є частковим правонаступником ПАТ «Київенерго» (яке 09.08.2019 змінило найменування на АТ «К.Енерго») за Договором № 141036-508-20 про користування електричною енергією від 07.10.2003. Відповідно до п. 3 Правил користування електричною енергією для населення (далі - ПКЕЕН), затверджених Постановою КМУ від 26.07.1999 № 1357, які діяли на час укладення Договору, споживання електричної енергії здійснювалося на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розроблявся енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією. Згідно п. 19 ПКЕЕН розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснювалися за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. Разом з цим, якщо у власності споживача перебувають електричні мережі напругою понад 0,4 кВ, а прилад обліку встановлений не на межі розподілу електромереж, втрати електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу до місця встановлення приладу обліку відносяться на рахунок власника зазначеної ділянки електромережі. Згідно з Додатком № 8 до Договору «Акт розмежування балансової належності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін» та Схемою електроустановок та точок розподілу мереж, в балансовій належності позивача, зокрема перебувають КЛ (кабельна лінія) 10 кВ, ТП 526, опора №1, ТП [NUMBER], КЛ 0,4 кВ, тобто, електричні мережі напругою понад 0,4 кВ. Межа розподілу відповідальності сторін встановлена на ізоляторах опори № 1. Прилад обліку № 0305553 встановлений не на межі розподілу електромереж. За таких обставин, з огляду на викладене вище, позивач має здійснювати розрахунки за спожиту електричну енергію за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку та оплачувати втрати електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу до місця встановлення приладу обліку. Відтак, віднесення відповідачем втрат електричної енергії на ділянці електромережі від межі розподілу (ізоляторів опори № 1) до місця встановлення приладу обліку (ГРЩ житлового будинку) на рахунок позивача не суперечить умовам Договору, нормам чинного законодавства та регламентується з вимогами п. 19 ПКЕЕН, які діяли на момент укладення Договору. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами глави 16 ЦК «Правочини» (статті 215-236). Положеннями статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України у п.п. 7, 8 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (п. 8 Постанови). Договір № 141036-508-20 про користування електричною енергією від 07.10.2003 в цілому та, зокрема, в частині п.16, є правочином, що на момент його вчинення не суперечив нормам чинного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, був вчинений особами, наділеними необхідним обсягом цивільної дієздатності, з вільним волевиявленням сторін, у формі, встановленій законом, та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже підстави недійсності такого правочину відсутні. Поряд з цим, слід звернути увагу, що за змістом положень ч. 1 ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з п. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Про зміну та розірвання договору сторони вправі домовитися у будь-який час на свій розсуд незалежно від наявності підстави порушення договору. За ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Аналізуючи вимоги чинного законодавства, у разі не згоди з умовами Договору, позивач міг скористатися передбаченою нормою ст. 651 ЦК України щодо змін умов Договору шляхом внесення змін у відповідні його пункти шляхом укладення додаткової угоди до нього. При цьому, у разі недосягнення згоди щодо внесення змін до умов договору, сторони мають право вирішити спір у судовому порядку. Разом з тим, правом, встановленим ст. 651 ЦК України, позивач не скористався, у період з 07.10.2003 по 19.06.2018 щодо зміни умов Договору, зокрема й в частині умов та порядку оплати, визначених п. 16 Договору, до відповідача не звертався. Крім цього, відповідно до п. 25 Договору, який кореспондується з п. 49, 50 ПКЕЕН у разі порушення енергопостачальником умов договору побутовий споживач викликає представника енергопостачальника для складання та підписання акта-претензії побутового споживача, в якому зазначаються терміни, види порушень тощо. 50. Акт-претензія складається побутовим споживачем та представником енергопостачальника і скріплюється їхніми підписами. Між тим, позивач, будучи не згодним з окремим пунктом Договору, звернувся з позовом до суду про визнання окремого положення Договору частково недійсним, що не є, у розумінні положень частини 1 статті 203, статті 215 ЦК України підставою для визнання такого пункту Договору недійсним. Окрім зазначеного, враховуючи досліджені судом обставини, слід зазначити наступне. Як вказує позивач у заяві про збільшення позовних вимог від 12.07.2021, саме, додаткові нарахування, які зазначені у п. 16 Договору у виді: «777 квт.ч. (ежемес. ПХХ) + 2,41 % (от собствен. расход. и 141036-507-20) потери К.З. + 0,02% (от собст. расх. и 141036-507-20) в мес.» він вважає такими, що були неправомірно зазначені у Договорі та саме дана частина договору у виді додаткових нарахувань не може бути дійсною, оскільки відповідно до листів-відповідей НКРЕ та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, отримані на запит його адвоката, втрати холостого ходу та інших нормативних технологічних витрат електричної енергії є складовою тарифу. При цьому, він повністю виконує свої зобов`язанні в частині сплати додаткових нарахувань, визначених в п. 16 Договору, сплачуючи рахунки за електроенергію відповідно до показів лічильника за звичайним тарифом, в якому нормативно технологічні втрати електроенергії вже включені. Звернув увагу, що до трансформаторної підстанції №6051, яка йому належить, підключені також інші споживачі за прямими договорами з енергопостачальником (постачальником універсальної послуги), які також сплачують за електроенергію за звичайним тарифом, в якому вже включені нормативні технологічні витрати електроенергії. А тому, відповідачі отримують оплату технологічних втрат з нього та інших споживачів, підключених до його трансформаторної підстанції, які сумлінно сплачують за тарифом та вимагають повторної оплати ним нормативних технологічних втрат електроенергії, які вони нараховують на підставі п. 16 Договору, що не відповідає вимогам добросовісності, розумності та справедливості та не ґрунтується на чинному законодавстві. Так, у відповіді НКРЕ від 24.07.2013 № 1919/13/27-13, наданої на запит позивача від 04.07.2013, зазначено, що відповідно до Порядку розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869, та постанови НКРЕ від 06.05.98 №564 «Про затвердження Тимчасової методики розрахунку роздрібного тарифу на спожиту електроенергію, тарифу на передачу електричної енергії місцевими (локальними) електромережами та тарифу на постачання електроенергії», роздрібний тариф, за яким споживач оплачує спожиту електричну енергію складається, зокрема, із нормативних технологічних витрат електроенергії на її транспортування у місцевих (локальних) електричних мережах відповідного класу напруги. Згідно відповіді Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 01.08.2013 № 32-01/03-1839, наданої на запит позивача від 04.07.2013, тариф на електроенергію формується згідно з Порядком формування роздрібного тарифу на електроенергію споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом, затвердженою постановою НКРЕ від 22.01.2001 №47 (із змінами та доповненнями), яким при формуванні тарифу передбачено застосування економічного коефіцієнтів нормативних технологічних витрат електроенергії, які включають втрати від навантаження та втрати холостого ходу, що затверджуються НКРЕ. Разом з тим, як вбачається з преамбули Порядку формування роздрібного тарифу на електроенергію для споживачів (крім населення і населених пунктів) ліцензіатами з постачання електроенергії за регульованим тарифом», затверджений постановою НКРЕ від 22.01.2001 № 47, із змінами, внесеними згідно з постановою НКРЕ № 184 від 25.02.2004, даний Порядок розроблений та застосовується у відповідності до Умов та Правил здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом (z0433-96), доповнює «Методику формування та введення в дію роздрібного тарифу на електроенергію» та «Тимчасову методику розрахунку роздрібного тарифу на спожиту електроенергію, тарифу на передачу електричної енергії місцевими (локальними) електромережами та тарифу на постачання електроенергії» (v0564227-98 ) і визначає порядок розрахунку роздрібних тарифів на електроенергію для споживачів, крім населення і населених пунктів. При цьому, слід звернути увагу, що позивач вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду за захистом своїх прав - 19.06.2018, тобто, майже через п`ять років після отримання даних відповідей зазначеними органами державної влади, зважаючи на дату надання цих відповідей - 2013 рік. При цьому, підставою звернення позивача з позовом до суду стало отримання ним попередження від відповідача-2 про відключення електроенергії № 52297 від 14.05.2018, в якому, за твердженням позивача, до розрахунків заборгованості включені суми в частині оплати холостого ходу, короткого замикання та інші технологічні витрати електричної енергії, натомість звертав увагу, що згідно листів НКРЕ та Міністерства енергетики та вугільної промисловості України такі витрати є складовою тарифу. У зв`язку з чим, позивач просив визнати п. 16 Договору недійсним в частині додаткових нарахувань, як такі, що були неправомірно зазначені в Договорі на момент його укладення від 07.10.2003 та які мають бути визнані недійсними на підставі відповідей зазначеними державними органами, при цьому, виконуючи умови договору з моменту його укладення - 07.10.2003 та сплачуючи кошти за електроенергію відповідно до його умов та в подальшому, майже через 15 років, вважаючи, що його права порушені, звертається до суду за захистом своїх прав, що не узгоджується із вимогами ст.ст. 203, 215 ЦК України. При цьому, в матеріалах справи міститься письмова заява позивача від 27.03.2015 про розстрочку боргу та укладені між позивачем та ПАТ «Київенерго» угода про розстрочення сплати заборгованості за Договором № 21 від 01.04.2015. Тому, посилання позивача, що п. 16 Договору в частині додаткових нарахувань, які були неправомірно зазначені в Договорі на момент його укладення та які мають бути визнані недійсними на підставі відповідей зазначеними органами, є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, позивач вказував, що Договір №141036-508-20 від 07.10.2003 укладався відповідно до нормам Правил користування електричною енергією для населення від 26.07.1999 № 1357 (далі - ПКЕЕН), однак, при укладанні Договору, на нього діяли також норми Правил користування електричною енергією від 31.07.1996 № 28 (далі - ПКЕЕ). При цьому, послався на відповідь НКРЕКП, яка надана на адвокатський запит представника позивача від 15.04.2021, в якій остання надала роз`яснення стосовно поширення нормативно-правових актів на відносини між ним та відповідачами, зазначивши, що на нього до 11.06.2018 поширювались як норми ПКЕЕН так і норми ПКЕЕ. Зокрема, вказував, що НКРЕКП підтвердила, що згідно положень п.п. 1.7, 6.29 та 6.32 ПКЕЕ у випадку коли електропередавальна організація використовує технологічні електричні мережі інших власників зобов`язана була укласти договір про спільне використання технологічних електричних мереж, та сплачувати власнику таких мереж плату за спільне використання технологічних електричних мереж, а не виставляти рахунки за втрати у трансформаторній підстанції власнику незважаючи на наявність прямих договорів з іншими споживачами, які приєднані до його трансформаторної підстанції. При цьому, позивач звернув увагу, що Договір, пункт якого оскаржується, дійсно, був укладений відповідно до норм саме ПКЕЕН, так як при його укладенні до трансформаторної підстанції був підключений тільки власник цієї підстанції - він сам, однак в подальшому, після підключення інших споживачів за прямими договорами з енергопостачальником пункт договору, який оскаржуєтся в частині додаткових нарахувань за використання технологічних електричних мереж, фактично є недійсним, так як, в такому випадку на правовідносини між споживачем-власник технологічних електричних мереж та енергопостачальником слід застосовувати саме норми ПКЕЕ, якими передбачена компенсація власнику технологічних електричних мереж за використання даних мереж енергопостачальником. Так, відносини, які виникали в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії), до 11.06.2018 регулювалися Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.1996 № 28 (ПКЕЕ). При цьому, дія ПКЕЕ поширювалася на всіх юридичних осіб та фізичних осіб (крім населення). Норми розділів «Загальні положення», «Межі балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін» та «Особливості постачання електричної енергії для населених пунктів» поширювалися на всіх споживачів без винятку. Відповідно до положень пункту 1.2 ПКЕЕ власник електричних мереж визначався як юридична або фізична особа, якій на праві власності або користування належать електроустановки, призначені для передачі та/або розподілу електричної енергії; основний споживач - споживач електричної енергії або власник електричних мереж, який передає частину електроенергії своїми технологічними електричними мережами субспоживачам та/або електропередавальній організації; субспоживач - споживач, електроустановки якого приєднані до технологічних електричних мереж основного споживача. Згідно з пунктом 1.3 ПКЕЕ постачання електричної енергії для забезпечення потреб електроустановки здійснювалося на підставі договору про постачання електричної енергії, що укладався між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, або договору про купівлю-продаж електричної енергії, що укладався між власником цієї електроустановки (уповноваженою власником особою) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом. Згідно з пунктом 1.7 ПКЕЕ у разі використання технологічних електричних мереж електропередавальною організацією відносини між власником цих мереж та електропередавальною організацією, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулювалися договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору (додаток 2 до ПКЕЕ). За положеннями пункту 6.29 ПКЕЕ електропередавальні організації, які використовували технологічні електричні мережі інших власників електричних мереж, сплачували останнім плату за спільне використання технологічних електричних мереж, яка визначалася відповідно до Методики обрахування плати за спільне використання технологічних електричних мереж, затвердженої постановою НКРЕ від 12.06.2008 №691, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.08.2008 за № 732/15423. Відповідно до п. 6.32 ПКЕЕ в редакції від 25.12.2015 у разі використання технологічних електричних мереж власника електричних мереж (споживача, основного споживача) для електрозабезпечення електроустановок декількох суб`єктів господарювання величина витрат на утримання цих технологічних електричних мереж розподілялася пропорційно обсягам електричної енергії, що надійшла в мережі відповідних суб`єктів господарювання, та обсягу електричної енергії, використаної власником електричних мереж (споживачем, основним споживачем), відповідно до фактичного балансу за розрахунковий період, що минув. В свою чергу, відносини між побутовими споживачами та енергопостачальниками до 26.06.2018 регулюватися Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 № 1357 (ПКЕЕН). Відповідно до пункту 3 ПКЕЕН споживання електричної енергії здійснювалося на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розроблявся енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1 до ПКЕЕН) і укладався на три роки. Зі змісту ПКЕЕН, зокрема, із положень абзацу другого пункту 19 ПКЕЕН, слідує, що у власності побутового споживача (населення) могла бути трансформаторна підстанція, яка використовувалася виключно для потреб цього споживача. При цьому, ПКЕЕН не було передбачено врегулювання питань та аспектів, які виникають у разі транзиту електричної енергії, зокрема, щодо складення балансу електричної енергії, розподілу втрат електричної енергії, відшкодування витрат на утримання та обслуговування електричних мереж тощо. Зокрема, як зазначено у відповіді НКРЕКП на адвокатський запит від 15.04.2021, якщо позивач мав статус фізичної особи - підприємця, відносини між ним та енергопостачальником за регульованим тарифом, які виникали в процесі купівлі-продажу електричної енергії (на роздрібному ринку електричної енергії), до 11.06.2018 регулювалися ПКЕЕ, зокрема, в частині укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж та, відповідно, сплати за їх спільне використання. При цьому, розрахунки за спожиту електричну енергію субспоживачами (населенням) здійснювалися виключно з енергопостачальником, відповідно до укладених договорів про користування електричною енергією. Компенсація основному споживачу субспоживачами (населенням) витрат з утримання технологічних електричних мереж, втрат, які виникають в цих мережах, вимогами законодавства не була передбачена. У разі, якщо позивач мав статус побутового споживача, відносини між ним та енергопостачальником до 26.06.2018 регулювалися договором про користування електричною енергією для населення, укладеного відповідно до норм ПКЕЕН, якими не було передбачено укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж та відшкодування витрат. З огляду на викладене, вирішуючи питання чи поширювалися на позивача норми ПКЕЕ при укладенні Договору, на що зокрема, зазначає позивач, визначальним є визначення статусу позивача, а саме, в якому статусі перебував позивач на момент укладення 07.10.2003 Договору№141036-508-20 про користування електричною енергією, в статусі фізичної особи або фізичної особи-підприємця. З урахуванням зазначених доводів позивача щодо поширення на нього, на момент укладення Договору, п.п. 1.7 та 6.29, 6.32 ПКЕЕ, слід звернути увагу, що при його укладенні, стороною Договору був позивач, який не мав статусу фізичної особи - підприємця, отже, позивач мав статус побутового споживача та відносини між ним та енергопостачальником до 26.06.2018 регулювалися договором про користування електричною енергією для населення, укладеного відповідно до норм ПКЕЕН, якими не було передбачено укладення договору про спільне використання технологічних електричних мереж та відшкодування витрат. При цьому, на момент укладення Договору позивач був один підключений до своієї трансформатної підстанції, в той же час, виходячи із встановлених положень ПКЕЕН, зокрема, абзацу другого пункту 19 ПКЕЕН, у власності побутового споживача (населення) могла бути трансформаторна підстанція, яка використовувалася виключно для потреб цього споживача, при цьому, ПКЕЕН не було передбачено врегулювання питань, які виникають у разі транзиту електричної енергії, зокрема, щодо складення балансу електричної енергії, розподілу втрат електричної енергії, відшкодування витрат на утримання та обслуговування електричних мереж тощо. Таким чином, з огляду на викладене, можна дійти висновку, що позивачем помилково та неоднозначно трактуються обставини, що викладені у відповіді НКРЕКП на адвокатський запит від 15.04.2021, які позивачем покладено в обґрунтування позовних вимог. При цьому, серед іншого, слід звернути увагу, що взаємовідносини, які виникають під час купівлі-продажу електричної енергії між електропостачальником (електропостачальниками) та споживачем (для власного споживання), а також їх взаємовідносини з іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії, регулюються положеннями зокрема, Закону України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії (далі - ПРРЕЕ), затвердженими Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018, іншими нормативно-правовими актами України. Згідно п. 6 ПРРЕЕ до укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, який укладається зі споживачем, договірні відносини між споживачем та суб`єктом господарювання, що провадить діяльність з розподілу електричної енергії на підставі ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами (або ОСР як правонаступником за договорами про користування електричною енергією та договорами про постачання електричної енергії), урегульовуються окремими положеннями діючих договорів про користування електричною енергією або договорів про постачання електричної енергії (у частині взаємовідносин споживача і електророзподільної організації), які не суперечать вимогам чинного законодавства у сфері електроенергетики. Зокрема, сторони керуються вимогами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) з питань потужності, якості електроенергії, окремих процедурних питань тощо. У разі виникнення суперечності між нормами діючих договорів про користування електричною енергією (про постачання електричної енергії) та нормами законодавства про електроенергетику сторони керуються вимогами чинного законодавства. З 01.01.2019 позивач приєднався до умов публічних договорів про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії та про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальної послуги на умовах договору про користування електричною енергією з постачальником електричної енергії за регульованим тарифом. Нарахування за спожиту електричну енергію здійснюються відповідно до зазначених договірних умов. При цьому суд звертає увагу на те, що після укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії договори про користування електричною енергією та договори про постачання електричної енергії продовжують свою дію в частині регулювання відносин щодо заборгованості/переплати за цими договорами з відповідними правами та обов`язками, пов`язаними з такою заборгованістю/переплатою, а також щодо нарахування пені, неустойки, обмеження та припинення постачання електричної енергії тощо. За частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога. Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З огляду на викладене вище та з урахуванням встановлених судом обставин, суд вважає, що обставини на які позивач посилається як на обґрунтування позовних вимог та надані на підтвердження таких обставин докази та правові підстави позову, у взаємозв`язку зі змістом позовних вимог, жодним чином не стосуються предмету даного позову, а обраний позивачем спосіб захисту суд вважає не належним та не ефективним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Також, позивач належним чином не довів та не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушення його прав відповідачами в розумінні ст. 15 ЦК України, у взаємозв`язку з обставинами, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог та предметом позову. При цьому, вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог, на що, зокрема зазначали відповідачі у справі, то слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Також, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Таким чином, з огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, яка повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, в той час як обставини на які посилається позивач як на підтвердження задоволення позовних вимог не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, позивач належним чином не обґрунтував своїх доводів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed