Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, 18.07.1995 року, актовий запис №528. 04.04.2008 року шлюб розірваний на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова, про що Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові зроблено актовий запис №100 від 21.03.2009 року. Про розірвання шлюбу він довідався лише навесні 2022 року. Відповідачка перестала відповідати на його дзвінки, уникала зустрічі, тому він вирішив що шлюб необхідно розірвати, для чого він звернувся в Франківський відділ РАЦСу за отриманням дубліката свідоцтва про одруження. В отриманні дубліката йому було відмовлено та повідомлено, що шлюб з відповідачкою розірвано. У період перебування у шлюбі ними була придбана за договором купівлі продажу квартира за адресою: [ADDRESS] . Оскільки майно було придбано під час шлюбу, вона є об`єктом спільної сумісної власності , тому просить визнати за ним право власності на частину квартири. Просить позов задоволити. 27.10.2022 року на адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказує, що твердження позивача, що про розірвання шлюбу він довідався лише навесні 2022 року є неправдою. Квартира [ADDRESS] була придбана нею, а не сторонами у справі, як про це зазначає позивач. Квартира була придбана виключно за її особисті кошти, а саме за ті кошти, які були виручені від продажу спільної з її сином квартири, яка знаходилась по [ADDRESS] , яку було продано за 17\~197,00 гривень, 19 квітня 1999 року. Стверджує також, що позивач не надавав письмової згоди на укладення договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] . Просить відмовити у позові в повному обсязі. 07.11.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначено про те, що доводи про окреме проживання позивача з відповідачкою спростовуються Актом №175 ЛКП «Магістральне» про те, що позивач проживав у спірній квартирі з весни 1999 року по осінь 2005 року. Щодо обставин придбання квартири відповідачкою за особисті кошти, то такі потребують підтвердження. Просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі. 02.05.2023 року у судовому засіданні відповідачкою подано заяву про застосування строків позовної давності. Просить критично оцінити пояснення позивача про те, що він з квітня 2008 року не знав про розірвання шлюбу. Позивач був присутній у нотаріуса під час оформлення договору купівлі продажу, тобто йому було відомо, що квартира оформляється на неї, а не на них спільно. Доказом, що підтверджує порушення позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про поділ майна є саме рішення 04.04.2008 року Сихівського районного суду м.Львова у справі №2-1292/2008, в якому зазначено, що шлюбні відносини припинено, спільне господарство не ведеться. Просить відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили такі задоволити в повному обсязі. Відповідач та її представник заперечили проти позову, просили відмовити у такому у зв`язку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно\~ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1, ч.4\~ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.\~63, ч. 1 ст.\~65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. При цьому суд зазначає, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, що дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає поділу між подружжям на підставі\~ст. 60 СК України. Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 04.04.2008 у справі №2-1292/2008 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1331 від 20.06.2022, згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» станом на 29.12.2012 квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого Дольницькою Л.М. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу в реєстрі за №1462 від 30.04.1999 року. Актом №175 ЛКП «Магістральне» стверджується, що [PERSON] в період з весни 1999 року по осінь 2005 року проживав за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації. Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 04.07.2022 року, оціночна вартість квартири [ADDRESS] (розмір частки, що оцінювалась 42.12) становить 912 697,65 грн. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що знає позивача так як його мати певний період часу була з ним одружена. При продажі квартири по [ADDRESS] був присутній і позивач. Гроші від продажу даної квартири відповідачка приблизно половину віддала йому. На скільки йому відомо, позивач не надавав відповідачці фінансової допомоги. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідачка деякий час була одружена з позивачем. Про те, чи надав позивач їй матеріальну допомогу нічого повідомити не може. Позивачем стверджувалось, що спірна квартира, була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя, що не доведено стороною позивача відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. Так, у матеріалах справи міститься договір купівлі продажу квартири серії АВА №915017 від 19.04.1999 року, [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] , [PERSON] купили в рівних частинах квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М. Продаж вчинено за 17\~197 гривень. Згідно договору купівлі продажу квартири від 30.04.1999 року серії АВА №915058, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л.М., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Продаж вчинено за 7\~406 гривень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що квартира [ADDRESS] , яка є предметом розгляду, хоча і придбана у період шлюбу, однак за особисті кошти [PERSON] , які були отримані нею за продаж квартири [ADDRESS] . Ця квартира належала [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів 23.05.1997 року, зареєстрованого у Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстрову книгу №44 за реєстровим №24988. Суд враховує також суму вказану у нотаріально посвідченому договорі за яку було здійснено відчуження квартири [ADDRESS] , а також час вчинення такого договору (19.04.1999 року) та суму, за яку було придбано спірну квартиру. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Щодо клопотання відповідачки про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно\~до\~ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності Відповідно до п. 19\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень\~Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 15 вказаної Постанови, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18),\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 6 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19) та від 26.01.2022 року у справі №215/5672/20 (провадження №61-17173ск21). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, що «вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, що «обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)». У судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 04.04.2008 року. З Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 01.06.2022 року вбачається, що [PERSON] звернувся до Франківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Львів) із запитом №220/22.33-54 від 01.06.2022 року. Доводи відповідача про те, що позивач знав про розірвання шлюбу, так як вона повідомляла його про судові засідання у справі, нічим не підтверджені. В наявній в матеріалах справи копії рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04.04.2008 року, яким шлюб між сторонами розірвано, відсутні будь-які дані або встановлені факти щодо наявності між сторонами майнового спору. Проаналізувавши усі\~обставини справи\~та твердження\~сторін,\~суд приходить\~до висновку\~про відсутністьпідстав для відмови у задоволенні позову за пропуском позовної давності. Згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задовленні позову судови витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed