Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, вказавши, що з відповідачем вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 1985 року, від якого мають повнолітніх дітей. Унаслідок припинення шлюбних стосунків, відповідач звернувся до суду із позовом про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі ними сумісно накопичено значну суму заощаджень, що на початок 2019 року становило 600\~000,00 грн., які вони, довіряючи відповідачу, розміщували в банківських установах на різних депозитних рахунках на його ім`я, щоб отримувати відсотки та жити на них на пенсії. Так, 200\~000,00 грн. були розміщені в АТ «Банк Форвард», 200\~000,00 грн. в АТ «КристалБанк», 200\~000,00 грн. в АТ КБ «ПриватБанк», на які протягом 2019 року були нараховані відсотки у сумі 74\~088,00 грн. Однак у добровільному порядку відповідач відмовляється розділити спільне майно. Тому на підставі статей 60, 61, 69, 70 СК України просить суд грошові кошти у сумі 600\~000,00 грн. та відсотки по ним у сумі 74\~088,00 грн. визнати спільним сумісним майном подружжя, поділивши майно між ними та стягнувши з відповідача половину указаної суми. Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. Встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2021, справу розподілено на суддю Ткаченко С.В. у зв`язку зі звільненням з посади судді [PERSON] . Ухвалою суду від 24 вересня 2021 року прийнято справу до розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] на вимогах наполягав з підстав, викладених у тексті позовної заяви та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову не визнали з підстав викладених у відзиві на позов. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що знає родину відповідача давно, вони дружать. Відповідач позичав у нього з 2005 року по 20\~000,00 грн., 30\~000,00 грн., потім віддавав. З 2019 року позичив 300\~000,00 гривень та півроку, в червні 200\~000,00 грн., в листопаді 100\~000,00 грн., казав, що треба віддати борги. Повернув в січні 2020 року. Чи була згода дружини його на позику, він не знає. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідач [PERSON] позичав у нього грошові кошти у 2018-2019 роках на суму 200\~000,00 грн., у січні 2018 року точніше, на рік, віддав потім, а у 2019 році взимку позичив 250\~000,00 грн. та повернув весною 2020 року. Розписку він йому не передавав, але він її бачив. Він не спілкується з позивачкою та не знає, чи давала вона згоду на позику указаних коштів. Допитана свідок [PERSON] суду пояснила, що вона донька сторін. У батьків були гарні стосунки, однак вони розлучилися, з грудня 2019 року не живуть однією сім`єю. До цього часу вони вели спільний бюджет, гроші відкладали. У займ вони гроші не брали, бо у сім`ї гроші були. При цьому мати працювала на двох роботах та утримувала їх. Допитаний свідок [PERSON] суду пояснив, що він син сторін. До грудня 2019 року у них були нормальні стосунки, а в грудні 2019 року батько побив матір та вона викликала поліцію. Жили вони за рахунок матері, а гроші батька відкладали на депозити до грудні 2019 року. Гроші були близько 30\~000,00 доларів США. Йому відомо, що батько клав гроші в банки на депозит. Детально не знає. Але близько 1\~000\~000,00 грн. Крім того, батько позичав гроші другу під відсотки. За зарплату матері він не знає, вона працювала на двох роботах медсестрою та маршрутки відпускала. Зарплатня батька була більша. Однак суму він не знає. Батько дійсно отримав спадщину та продав свою частку за 50\~000,00 грн. В обґрунтування відзиву на позов відповідачем зазначено, що рішенням суду від 20 листопада 2020 року шлюб між ним з позивачкою розірвано. Відповідно до змісту указаного рішення, шлюбні стосунки сторони не підтримували з 2008 року, хоча позивач зазначала про припинення шлюбних відносин у своїй позовній заяві від 2005 року саме з 2005 року. Він з грудня 1999 року працює у виконкому Криворізької міської ради на адміністративній посаді та має достатньо великий розмір заробітної плати за виконувану роботу. Походження значної суми грошей пояснює й тим, що до шлюбу він працював на заводі, закінчив ВНЗ, служив офіцером та накопичував кошти для купівлі автомобіля, у чому йому допомагали батьки. У 1995 році батько передав йому накопичену частину грошей з метою купівлі особистої квартири, оскільки на той час у них з позивачкою уже виникли питання щодо подальшого співмешкання. Також 26 травня 2018 року ним було продано квартиру по [ADDRESS] , яка належала йому на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.12.2015. Ця нерухомість була ним продана за 7\~600,00 доларів США, що на момент продажу складало 200\~800,00 грн. У період з 2015 по 2019 роки він позичав кошти у своїх знайомих, які вкладав на депозитні рахунки. Договори з банківськими установами укладалися у період 2018-2019 роки, що також припадає на період припинення фактичних шлюбних стосунків та не має ніякого відношення до позовних вимог позивача. При цьому у період з 2016 по 2020 роки він отримав заробітну плату у сумі 1\~173\~639,25 грн. та пенсію у сумі 92\~506,48 грн. Тому просить відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив позивачем зазначено, що доводи відповідача щодо продажу квартири у 2018 році за 200\~800,00 грн. суперечить умовам договору, відповідно до яких продаж квартири було учинено за 49\~568,00 грн. Розмір заробітної плати їх родини зазначений самостійно відповідачем у відзиві та його деклараціях, який повною мірою співпадає із щорічними накопиченнями їх родини. Доводи відповідача про отримання у борг коштів та надання відповідних розписок не відповідають дійсності, оскільки жодних коштів він у борг не брав, так як їх сімейних заощаджень було достатньо для накопичення даної суми коштів, а зазначені розписки відповідач «намалював» уже після її звернення до суду із даним позовом з метою уникнення поділу майна подружжя, про що він її попереджував при сварці. Зазначено про абсурдність даних боргових розписок, дві з яких видані його сестрою начебто для придбання нерухомого майна, при цьому, що відповідач мав у особистій приватній власності дві квартири, одну з яких він продав, та ще мав часткову власність у третій квартирі, де вони постійно мешкали однією родиною. Також є незрозумілим отримання в борг грошових коштів у сторонніх людей, які чоловік після отримання коштів не витрачав, а нібито клав собі на депозит та отримував від них дохід. При цьому відповідачем не взято до уваги, що на підставі ст. 65 СК України, отримання у борг таких сум грошових коштів потребувало обов`язкової письмової згоди законної дружини боржника, яку він не отримував, а отже приймати до уваги указані докази немає підстав. Стосовно припинення шлюбних стосунків з 2018 року, то із вказаним вона погодитись не може, бо суд під час розірвання шлюбу зазначених обставин не установлював, а матеріали справи містять її пояснення, де вона зазначила щодо проживання з відповідачем однією сім`єю до грудня 2019 року. Між ними дійсно виникали сварки, через що вона навіть викликала поліцію, проте до грудня 2019 року вони продовжували жити разом, знаходячи між собою порозуміння. Тому наполягає на задоволенні вимог. Вислухавши доводи учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, з 02 лютого 1985 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2020 року між ними розірваний (а.с. 147 копія рішення). Відповідно до частин першої та другої статті 21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно із статтею 60\~Сімейного кодексу\~України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, статтею 60\~Сімейного кодексу\~України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення (постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 565/1362/19 (провадження № 61-2780св21). Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) та у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 641/9402/13-ц (провадження № 61-773св20). Верховний Суд у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15-ц (провадження № 61-24789 св 18) зробив висновок про те, що «оскільки, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків, що вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу». Верховний Суд у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 565/1362/19 (провадження № 61-2780св21) зазначив, що визнаючи за [PERSON] право власності на 1/2 частини банківського вкладу з нарахованими та невиплаченими відсотками, розміщеного на банківському рахунку на підставі договору та відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання вказаного вкладу особистою власністю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ці кошти є спільною сумісною власністю подружжя в рівних долях, а оспорюючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте подружжям\~\~під час шлюбу, позивач та третя особа за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] не довели зворотне, а саме належність цих коштів кожному з них та факту їх позики. Посилання [PERSON] як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених\~у постановах Верховного Суду\~Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справах, на які посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини, зокрема, у справі № 463/4023/16-ц суди, визнаючи за позивачем право особистої приватної власності на спірне майно, виходили із того, що кошти за це майно позивач сплатив\~\~до укладення шлюбу з відповідачем. При цьому у справі № 509/3200/13-ц суди відмовили у задоволенні позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю у зв`язку з тим, що відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя. Доводи касаційної скарги [PERSON] про те, що кошти, які знаходяться на його депозитному рахунку, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки отримані ним від сестри на підставі договору позики, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 200/13300/16 (провадження № 61-19200св21) погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визначили моментом фактичного припинення шлюбних відносин сторін дату звернення з первісним позовом у цій справі 25 липня 2016 року, оскільки показання свідків і самих сторін щодо часу припинення спільного проживання та шлюбних стосунків є суперечливими, а інших доказів на підтвердження чи спростування цього факту не надано, враховуючи, що сторони саме під час розгляду цієї справи вказували, що їхні шлюбні стосунки фактично припинені, хоча вони все ще перебували у зареєстрованому шлюбі до 17 травня 2019 року. Щодо показань свідків як доказу для визначення моменту фактичного припинення шлюбних відносин Верховний Суд зауважує, що численна практика Верховного Суду підтверджує, що лише показання свідків не можуть бути підставою для встановлення наявності чи відсутності фактичних шлюбних і сімейних відносин (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, провадження № 61-5296св19, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, провадження № 61-13801св21, від 24 лютого 2022 року у справі № 761/4449/19, провадження № 61-200св210). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями частини першої статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Так, у якості належного доказу суд приймає до уваги копію постанови Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2020 року у справі № 211/68/20 про учинення відповідачем відносно позивача правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.1 КУпАП. Згідно указаної постанови, 09 грудня 2019 року о 17-55 годині [PERSON] у ході сімейної сварки висловлювався нецензурною лайкою на адресу своєї дружини [PERSON] , а отже станом на грудень 2019 року суд вважає установленими наявністю шлюбних стосунків між сторонами. Указане підтверджується наданими показами свідків, які не протирічать зазначеному. Доказів на спростування викладеного відповідачем не надано. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26 травня 2018 року, [PERSON] дійсно за 49\~568,00 грн. продав належну йому на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 грудня 2015 року (а.с. 148-149 копія договору). Разом з тим, за відомостями АТ «Таскомбанк» [PERSON] у період з 24.01.2018 по 18.11.2019 відкривались та закривались депозитні (вкладні) та поточні/карткові рахунки, станом на 31.12.2019 залишок коштів становить 0,00 грн., сума нарахованих та виплачених відсотків по депозитах станом на 31.12.2019 складає 62\~240,92 грн. Однак депозитні рахунки відкривались в онлайн сервісах банку, тому копії договорі надати неможливо. Станом на 11.12.2020 [PERSON] у банку не обслуговується (а.с. 37-69 копії повідомлення, виписок). АТ «Кристалбанк» повідомив суд про наявність укладених договорів банківського вкладу (депозиту) [PERSON] у період з 01.01.2018 по 31.12.2019 та отримання доходів у вигляді процентів на депозитні рахунки. Зокрема були унесені вклади 24.01.2018 на суму 50\~000,00 грн., 06.08.2018 на суму 53\~100,00 грн., 06.02.2019 на суму 100\~000,00 грн., 15.08.2019 на суму 4\~930,00 грн., 09.07.2019 на суму 200\~000,00 грн., 16.09.2019 на суму 9\~950,00 грн. та 11.10.2019 на суму 200\~000,00 грн. Виплачені відсотки на суми 3\~076,64 грн., 3\~429,01 грн., 4\~922,63 грн., 38,33 грн., 5\~567,73 грн., 2980,61 грн., 6\~621,07 грн. (а.с. 70-96 копії договорів, виписок). АТ КБ «Приватбанк» повідомив на виконання ухвали суду про відкриття [PERSON] у період з 01.01.2018 по 31.12.2019 депозитів 07.11.2017 на суму вкладу 100\~000,00 грн. залишок 0 грн., 27.12.2017 суму вкладення 20\~005,34 грн., залишок 0 грн., 08.11.2018 початкова сума вкладення 250\~000,00 грн. залишок 0 грн., 04.04.2019 початкова сума вкладення 50\~000,00 грн. залишок 0 грн., 05.10.2019 початкова сума вкладення 200\~000,00 грн., залишок 0 грн. (а.с. 98-110- копії договорів, виписок). Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову з урахуванням того факту, що суми вкладів у заявлений період значно перевищують суму, заявлену позивачем як спільне майно подружжя, навіть з урахуванням ціни договору купівлі-продажу належної відповідачу на праві особистої власності квартири. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем сплачено при подачі позову судовий збір у сумі 3\~370,44 грн. (а.с. 1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved