Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-13 00:00:00

[PERSON] , в особі представника - адвоката Рой О.В. звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним договорів купівлі - продажу квартири. Позов обґрунтовує тим, що у травні 2019 року [PERSON] вів переговори та досягнув домовленості із [PERSON] щодо продажу йому квартири [ADDRESS] . Такі домовленості ним були досягнуті при свідку - [PERSON] . 24.05.2019 року [PERSON] передав грошові кошти у сумі 683000 гривень [PERSON] за продаж квартири [ADDRESS] . Грошові кошти було передано [PERSON] [PERSON] у присутності [PERSON] . Такі обставини справи підтверджуються нотаріально засвідченою 18.10.2021 року заявою продавця [PERSON] . Проте, 24.05.2019 року [PERSON] , використовуючи довіру [PERSON] була зазначена у договорі, та було укладено договір купівлі-продажу [PERSON] із [PERSON] , за яким нібито остання купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , проте такий договір є недійним в частині покупця. У договір купівлі продажу від 24.05.2019 [PERSON] була вписана формально та договір є удаваним, оскільки грошові кошти [PERSON] за квартиру [ADDRESS] не передавала, тобто не розраховувалась за договором від 24.05.2019 року, перемовини та домовленості із продавцем не здійснювала, а тому незаконно набула право власності на вказану квартиру. [PERSON] не мала грошових коштів для купівлі квартири, оскільки не працювала протягом тривалого терміну та коштів не мала, таких доходів не втримувала, а фактично перебувала на утриманні позивача. Такі обставини справи підтверджуються нотаріально засвідченою 18.10.2021 року заявою продавця [PERSON] . Вважає, що договір купівлі - продажу квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. за реєстровим № 4615, укладений 24.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсним у частині покупця, а право покупця має бути переведено за цим договором на [PERSON] . Частинами 1,3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним і оспорюваний правочин) Згідно із частиною 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а з разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Положеннями ст.217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Крім того, статті 234, 235 ЦК України передбачають, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Позивачем обґрунтовується визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Додатково позивачем вказується, що наданими доказами, обгрунтуваннями та матеріально-правовою базою підтверджується факт укладення правочину (договору від 24.05.2019 року) який є удаваним; воля сторін в удаваному правочині (договорі від 24.05.2019 року) була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настали між сторонами інші права та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Просить суд визнати частково недійсним у частині покупця укладений 24.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі - продажу квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. за реєстровим № 4615, перевівши право покупця за цим договором на [PERSON] ; стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.11.2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] - адвоката Рой О.В. про забезпечення позову у справі за позовом представника позивача [PERSON] - адвоката Рой О.В. до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.01.2022 року відкрите загальне позовне провадження у справі. 14.03.2022 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. Також зазначив, що на його думку між [PERSON] та [PERSON] існує змова з метою спроби заволодіти спірною квартирою. 15.03.2022 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла заява [PERSON] про визнання позовних вимог. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.04.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача від 25.10.2021 року (подане разом із позовною заявою) про витребування доказів. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.04.2022 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача від 25.10.2021 року (подане разом із позовною заявою) про виклик свідків. 20.04.2022 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси надійшла відповідь представника позивача на відзив [PERSON] . Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.09.2022 року відмовлено у прийнятті визнання [PERSON] позову [PERSON] , в особі представника - адвоката - Рой Олега Володимировича до [PERSON] , [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі - продажу квартири. Закрите підготовче провадження у цивільній справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх повністю. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Судом встановлено, що 24.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири. Згідно п.1 вказаного договору [PERSON] (продавець) передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] (покупець) приймає її і сплачує за неї обумовлену грошову суму. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Відповідно до ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом. позивач вказує на те, що договір купівлі-продажу є удаваним з тієї підстави, що насправді покупцем є інша особа, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як роз`яснив Пленум ВСУ у п.25 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК ( 435-15 ) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 576/564/21 (провадження № 61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: dismissed