Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-11 00:00:00

В провадженні Малиновського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~визнання договору\~купівлі-продажу\~недійсним, де позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 02 травня 2019 року квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Наталією Василівною, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за громадянином [PERSON] , номер запису про право власності: 31393481 від 02.05.2019, час реєстрації 13:41:53, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18211582251101, поновивши реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за померлою спадкодавицею [PERSON] , яка померла [INFO] та стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 26.07.2018 року спадкодавець [PERSON] , [INFO] , склала заповіт на його ім`я, зареєстрований в реєстрі № 3-931, згідно якого все майно яке належало їй заповіла - [PERSON] , [INFO] . [INFO] , спадкодавець [PERSON] , померла. 10.05.2019 року позивач звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про вступ у спадщину за заповітом. Державним нотаріусом Михайльовою Л.І. відкрито спадкову справу № 470/2019. 15.05.2019 року під час проведення нотаріусом дій, пов`язаних із збором інформації та відомостей щодо наявності будь-якого майна на праві власності померлій спадкодавиці [PERSON] , з`ясувалося, що квартира [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності, 02.05.2019 року громадянкою [PERSON] продана за договором купівлі-продажу від 02.05.2019 року громадянину [PERSON] . Разом з цим з`ясувалося, що квартиру [ADDRESS] , відчужувач [PERSON] реалізувала на підставі договору довічного утримання від 19.11.2010 року №3-2942, за яким остання зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, але який був розірваний рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 17.09.2014 року №521/7133/14-ц, яке набрало законної сили 01.12.2014 року, однак по невідомим причинам державний нотаріус Михайльова Л.І., яка засвідчувала і договір довічного утримання від 19.11.2010 року і заповіт від 26.07.2018 року, і якій було достеменно відомо про розірвання договору довічного утримання, не зареєструвала судове рішення та не внесла відповідний запис до реєстру правочинів та реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Таким чином, відповідач [PERSON] , яка відчужила спірну квартиру не була її законним власником, а тому не мала правових підстав для продажу цієї квартири, з огляду на що договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним з усіма наслідками недійсності правочину. Зазначений договір купівлі-продажу квартири від 02.05.2019 року порушує його права, як позивача, оскільки унеможливлює отримання ним свідоцтва про право на спадщину, також позивач вважає, що договір купівлі-продажу між відповідачами, укладений шахрайським шляхом та порушує публічний порядок. Таким чином, наразі виник спір щодо спадкового нерухомого майна квартири [ADDRESS] , яка належала на праві власності померлій [PERSON] , і яку, як своє власне майно, померла заповідала позивачу. Вищезазначені обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом. Представник позивача у призначене судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Інші учасники справи у призначене судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомляли з заявами та клопотаннями до суду не зверталися, при цьому відзиву на позовну заяву також не надавали. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності відповідачів та його представників, які своєчасно і належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 910/12842/17, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, законодавець передбачив, що явка до суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Суд може розглянути справу за відсутності її учасників. При цьому суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень суду. Суд звертає увагу, що вказана цивільна справа перебуває в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси з 06.06.2019 року, а тому учасники справи мали достатньо часу, в разі необхідності, надати суду докази, клопотання, пояснення із доведенням свої позиції по справі, та в повній мірі реалізувати свої процесуальні права. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача та відповідача, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.11.2019 р. закрито підготовче провадження у справі та справу призначеного до судового розгляду. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23.06.2020 р. провадження\~у справі\~за позовом\~ [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~визнання договору\~купівлі-продажу\~недійсним зупинено до набрання законної сили рішенням у справі за позовом [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.01.2023р. провадження у справі відновлено, оскільки відпали підстави, які слугували його зупиненню. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2023р. залучено до участі у справі [PERSON] , [INFO] , в якості правонаступника відповідачки по справі [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2\~передбачено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.\~4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 року у справі № 923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 року у справі № 48/340). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є\~справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, 26 липня 2018 року спадкодавець [PERSON] , [INFO] , склала заповіт на ім`я [PERSON] , зареєстрований в реєстрі №3-931, згідно якого все майно, яке належало їй заповіла мені - [PERSON] , [INFO] . (а.с. 10) [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 01.04.2019 року, актовий запис № 3740. (а.с. 9) 10 травня 2019 року [PERSON] звернувся до Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса із заявою про вступ у спадщину за заповітом. Державним нотаріусом Михайльовою Л.І. відкрито спадкову справу №470/2019, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, витяг № 56099173. (а.с. 12) Як зазначає позивач у своєму позові та підтверджується матеріалами справи, що під час проведення нотаріусом дій, пов`язаних із збором інформації та відомостей щодо наявності будь-якого майна на праві власності померлій спадкодавцю [PERSON] , з`ясувалося, що квартира [ADDRESS] , яка належала померлій на праві власності, 02 травня 2019 року громадянкою [PERSON] відчужена за договором купівлі-продажу від 02.05.2019 року (серія та номер: ННЕ233891, ННЕ233892, реєстраційний №366, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гуляєвою Н.В., номер запису про право власності 31393481) громадянину [PERSON] . (а.с. 39-41) Зазначені відомості підтверджуються Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.05.2019 року.(а.с.38) При цьому з`ясувалося, що квартиру [ADDRESS] , відчужувач [PERSON] реалізувала на підставі договору довічного утримання від 19.11.2010 року № 3-2942, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І., укладеним між [PERSON] та [PERSON] , за яким остання зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру. (а.с.13-14) Разом з тим, заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014р. (справа № 521/7133/14-ц) позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання задоволено. Договір довічного утримання від 19.11.2010р., укладений між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, посвідчений державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Лідією Іванівною, зареєстрований в реєстрі за № 3-2942 розірвано. (а.с. 17-19) На наданій копії вищезазначеного судового рішення зазначено, що рішення суду набрало законної сили 01.12.2014р. (а.с. 19) Постановою Одеського апеляційного суду від 22.12.2022 р. апеляційну скаргу адвоката Горбачової Наталії Володимирівни, діючої від імені [PERSON] , правонаступником якої є [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014р. залишено без змін. (а.с. 172-179) Вищезазначена постанова набрала законної сили 22.12.2022р. (а.с. 179) Вищезазначеною постановою Одеського апеляційного суду, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2019 року залишено без задоволення заяву адвоката Горбачової Наталії Володимирівни, діючої від імені [PERSON] , від 30.07.2019 року про перегляд заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року, що слугувало в подальшому для подання апеляційної скарги та оскарження заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014р. [PERSON] свої позовні вимоги просить суд захистити у спосіб визнання вчинено правочину (договору купівлі-продажу) недійсним з усіма наслідками недійсності правочину. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно частини 1, 3 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови та предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до вимог ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору, та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору, у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно\~ст. 77 ЦПК України\~\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.\~\~Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно\~ст. 80 ЦПК України\~\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково і тому є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.\~Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~статті 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог\~статті 388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, усіх договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 жовтня 2019 року у справі № 911/2034/16 (провадження № 12-303гс18)». У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей\~387\~і\~388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, суд вважає, що задоволення позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності, не буде належним та ефективним способом захисту - заходом примусового характеру, за допомогою якого проводиться поновлення порушеного права та вплив на правопорушника. Таке рішення суду буде суперечити завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ч.ч. 1 і 2\~ст. 2 ЦПК України) У разі порушення речового права [PERSON] , як спадкоємця [PERSON] , воно може бути поновлено лише у разі заявлення позовної вимоги про витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння, та саме такий спосіб захисту, в даному випадку буде належним та ефективним. Посилаючись на вищевикладене, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та поновлення права власності з означених вище підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам сторін та обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; вичерпно реалізував юридичні механізми з`ясування об`єктивної істини. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Зважаючи на те, що у задоволенні позову відмовлено суд відмовляє позивачу у розподілі на його користь судових витрат.

Outcome: dismissed