Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

В жовтні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна, посилаючись на наступні обставини.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 08 січня 2011 року Позивач уклав шлюб з Відповідачем, який зареєстрований виконавчим комітетом Узинської міської Ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 1. Спільних дітей з Відповідачем не має. 29 липня 2022 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області по справі № 357/2518/22 провадження 2/357/1822/22 прийнято рішення про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] що був зареєстрований 8 січня 2011 року у виконавчому комітеті Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області актовий запис № 1. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] в 2010 року згідно договору купівлі-продажу № 895 вона придбала будинок за адресою: [ADDRESS] , який 1939 року побудови. В подальшому під час шлюбу вказаний будинок був зруйнований, а на його місці був побудований новий будинок. Звертає увагу суду, що руйнував будинок, а так само будував новий будинок [PERSON] , шо підтверджується чеками, розрахунками, тобто так самі на рівні з [PERSON] вкладав свої кошти. Позивач зареєстрований за вищевказаною адресою, та іншого житла немає, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] . Позивач намагався в добровільному порядку домовитися з Відповідачем про поділ спільного майна, але Відповідач в добровільному порядку відмовляється розділити спільне майно. Оскільки Відповідач відмовляється добровільно визнати йому належну частку спільного нерухомого майна, Позивач просить провести його поділ в судовому порядку. Позивач вважає, що його право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] порушено і виходячи зі змісту позовної заяви суд має задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і, враховуючи конкретні обставини даної справи, частки подружжя у спільному майні є рівними. Просив суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати поділити порівну між Позивачем та Відповідачем. ( а. с. 1-4 том 1 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2022 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 107 том 1 ) та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 03.11.2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна було залишено без руху ( а. с. 111-113 том 1). 06 грудня 2022 року за вх. № 43393 судом отримано на виконання ухвали суду оригінали квитанцій про сплату судового збору ( а. с. 116-117, 118, 119 том 1 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 07 грудня 2022 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача\~ ( а. с. 123 том 1 ). 16 січня 2023 року\~ за вх. № 1357 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 124 том 1 ). З вказаної інформації вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.05.2010 року. Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи відповідача. Ухвалою судді від\~ 17 січня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі\~ за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 07.02.2023 року ( а. с. 125-126 том 1 ). 22 лютого 2023 року за вх. № 7568 судом отримано відзив, в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ( а. с. 135-143 том 1). Протокольної ухвалою від 21.03.2023 року продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів ( а. с. 194-200 том 1 ). 27 березня 2023 року за вх. № 12881 судом отримано заперечення ( відповідь на відзив ) ( а. с. 239-242 том 1 ). 29 березня 2023 року за вх. № 13504 судом отримано заперечення з боку представника відповідача (\~ а. с. 1-4 том 2 ). Протокольною ухвалою від 13.04.2023 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 23.05.2023 року ( а. с. 9-13 том 2 ). В судовому засіданні 23.05.2023 року по справі оголошено перерву до 13.06.2023 року за клопотанням представника позивача та представника відповідача для забезпечення в судове засідання свідків ( а. с. 15-18 том 2 ).\~ В судовому засіданні 23.05.2023 року позивач та його представник, кожний окремо, підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заві та просили задовольнити позов. Відповідач та її представник, кожний окремо, в судовому засіданні 23.05.2023 року заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в позові, оскільки вважають, що земельна ділянка та будинок, який на ньому знаходився був придбаний до шлюбу з позивачем та є її особистою власністю, а новий будинок побудований за її особисті кошти від продажу її матір`ю будинку та за гроші, які [PERSON] , яка є дружиною її брата надала, за те, що вона відмовилася від спадщини. В судовому засіданні 13.06.2023 року в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою. Зазначила, що дійсно була придбана в м. Узин земельна ділянка на якій знаходилася хата ( стара, ветха ). Старий будинок було знесено, на його місці побудований новий будинок. Бачила, що будівництвом займався [PERSON] , після його будівництва став новий будинок зовні, гарний ремонт зроблений в нутрі. Не бачила, щоб [PERSON] займалася його будівництвом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є знайомим сторін по справі. Він допомагав на будівництві. Зазначив, що два основних працівника були позивач [PERSON] та його дядько, він був підсобним працівником, підносив цеглу, прибивав на криші дошки, приймав участь у залитті підлоги.\~ Окрім них, в будівництві допомагав батько позивача, його кум. Старого будинку він не бачив, знає що його було знесено. Новий будинок, який був побудований є сучасним, облаштованим, придатним для проживання. Йому відомо, що земельна ділянка та хата, яка на ній перебувала, придбані за кошти відповідача. Від допиту інших свідків, які заявлялися сторонами по справі та були задоволені, останні відмовилися ( а. с. 22-25 том 2 ). 13 червня 2023 року по справі було оголошено перерву до 20.06.2023 року для надання відповідачем документів, що стосуються будівництва будинку ( а. с. 25\~ том 2 ). В судовому засіданні 20.06.2023 року позивач та його представник підтримали раніше надані пояснення та наполягали на задоволенні позову, оскільки було доведено та не спростовано самою відповідачкою, що новий будинок був побудований позивачем. Відповідач та її представник наполягали на поясненнях, які були надані в попередніх судових засіданнях, просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та її представника, враховуючи пояснення сторін наданих в попередніх судових засіданнях, пояснення свідків, які були надані останніми в судовому засіданні 13.06.2023 року, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства ( ч. 1 ст. 19 ЦПК України ). Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 січня 2011 року, про що в матеріалах справи свідчить наявне повторне свідоцтво про шлюб від 02.02.2011 року ( а. с. 102 том 1 ). Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2022 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Прізвище позивача після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне « [PERSON] » ( а. с. 104 том 1 ). Як встановлено в судовому засіданні та не спростовано сторонами, вказане рішення набрало законної сили. Згідно наявних в матеріалах справи паспортних даних сторін по справі, останні зареєстровані за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 98-99, 101 том 1 ). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, час формування 11.07.2022 року вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером: 3220410500:03:009:0020 та житловий будинок, загальною площею 206,4 кв.м, житлова площа 69,8 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] належать [PERSON] на праві приватної власності ( а. с. 6 том 1 ). За відомостями про об`єкт нерухомого майна від 23.04.2010 року, [PERSON] на підставі приватної власності належить будинок [ADDRESS] , рік побудови 1939 ( а. с. 7 том 1 ). Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач вважає, що оскільки під час шлюбу був побудований новий будинок, він має права на його частину, а тому просив суд визнати майно спільною сумісною власністю та здійснити його поділ. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За положеннями ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Також частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18. Встановлено та не спростовано з боку позивача, що дійсно земельна ділянка з кадастровим номером: 3220410500:03:009:0020 та житловий будинок під [ADDRESS] були придбані відповідачам про справі до укладення між ним шлюбу ( шлюб укладено 08.01.2011 року ). Відповідно, зазначена земельна ділянка та житловий будинок\~ є особистою власністю відповідача [PERSON] . Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України). Отже, до особистого майна подружжя законодавство відносить набуте майно\~ до шлюбу. Так, звертаючись до суду з позовними вимогами, позивач зазначав, що під час перебування в шлюбі, житловий будинок [ADDRESS] був зруйнований, а замість старого будинку побудований новий будинок у результаті чого відбулося збільшення та покращення його властивостей, що дає їй підстави для його поділу. 23 листопада 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 399/322/16-ц, провадження № 61-15049св18 (ЄДРСРУ № 93053613) якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України). У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов: 1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя; 2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Істотність збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15 (провадження № 61-15451св18) вказано, що: «у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном». Отже, тягар доказування обставин, необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Такої ж позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 24 березня 2021 року у справі № 161/17237/19, провадження № 61-15св21. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що\~ первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачу на праві правної власності на підставі договору купівлі-продажу належав будинок [ADDRESS] , про що свідчать відомості про об`єкт нерухомого майна, дата прийняття рішення та дата внесення запису 23.04.2010 року. Технічний опис майна: рік побудови 1939; загальна вартість нерухомого майна складає 25 429 грн. ( а. с. 7 том 1 ), а також договір купівлі-продажу від 16.03.2010 року ( а. с. 168 том 1 ). Встановлено в судовому засіданні та не спростовано сторонами по справі, що вказаний будинок, який належав відповідачу [PERSON] на підставі приватної власності, був знесений та замість старого будинку побудований новий будинок. В матеріалах справи міститься Повідомлення про початок виконання будівельних робіт/про заміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт, яке отримано інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області 29.08.2012 року. В зазначеному Повідомленні вказано, що будівельна адреса: [ADDRESS] , вид будівництва: нове будівництво. 26 березня 2013 року затверджено інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації за адресою: [ADDRESS] . Житлова площа склала 126,9 кв.м, загальна площа 206,4 кв.м. Вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію 340 783 грн.. в тому числі: витрати на будівельні монтажні роботи 340 783 грн. На підставі зазначеного, видано 25.01.2013 року КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] . З доданого до технічного паспорту характеристики будинку, господарських будівель та споруд\~ вбачається, що рік побудови житлового будинку [ADDRESS] та господарських будівель\~ 2013 рік. Фундамент будинку - бетон; відкрита вереда - бетон; вхід в підвалів - цегла;\~ огорожа та ворота з хвірткою дерево,\~ колодязь питний з/б. Стіни: шлакоблоки; бутобетон, брус дерев`яний. Покрівля: металочерепиця; Перекриття: дерево, залізобетонні панелі; Підлога: ламінат, цемент; Сходи: дерево. Інвентаризаційна вартість 646 151 грн., без ПДВ 538 459 грн. 16 квітня 2013 року видано свідоцтво на право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Форма власності вказана, як приватна.\~ Загальна площа складає 206,4 кв.м, житлова площа 69,8 кв.м. Згідно Звіту про орієнтовну вартість об`єкта оцінки, житловий будинок\~ [ADDRESS] станом на 19.07.2022 року, ринкова вартість на дату оцінки становить 2 176 000 гривень ( а. с. 9 том 1 ). Отже, з зазначеного вбачається, що дійсно житловий будинок [ADDRESS] в період шлюбу сторін істотно збільшився, мав загальну площу 39,6 кв.м., житлову 25,9 кв.м, після побудови нового будинку загальна площа склала 206,4 кв.м, житлова 69,8 кв.м. До того ж, істотно збільшилася вартість нерухомого майна, до будівництва складала 25 429 грн., після побудови нового будинку вартість останнього склала 2 176 000 грн., що підтверджується наявним в матеріалах Звітом. З боку відповідача не було спростовано зазначеної вартості вказаного нерухомого майна. Окрім цього, як встановлено та не спростовано сторонами, а також підтверджено свідками, що старий будинок, 1939 року побудови був знесений, замість нього побудований новий. Тобто,\~ первинний об`єкт нерухомості, який належав відповідачу [PERSON] на праві приватної вартості, розчинився, його не існує, сам по собі був малозначним, строї побудови у порівнянні із тим сучасним об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу. Як встановлено в судовому засіданні, будівництвом нового будинку займався позивач, якому допомагали родичі останнього. Зазначене знайшло своє підтвердження, як із свідчень допитаних свідків так і не спростовано з боку самого відповідача, яка підтвердила, що будинок будував позивач, закупівлею будівельних матеріалів займався її чоловік. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки в судовому засіданні відповідач підтвердила, що закупівлею будівельних матеріалів займався її чоловік, позивач по справі, не заслуговують на увагу доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, що долучені до позовної заяви позивачем квитанції та товарні чеки не є належними доказами, оскільки не підтверджують купівлю вказаних товарів саме позивачем. Оскільки як встановлено, що будував новий будинок з подружжя саме позивач, у зв`язку з чим останній зазнав поліпшень, такі поліпшення відбулися внаслідок трудових затрат позивача ( одним з подружжя ). Трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року в справі № 332/4629/15. Як було встановлено в судовому засіданні, під час будови нового будинку, відповідач в трудової діяльності участі не приймала. В свою чергу, відповідач, як у відзиві на позовну заяву так і в судовому засіданні наголошувала, що позивач по справі, колишній її чоловік будував будинок за її особисті грошові кошти, які були надані їй, її матір`ю, після продажу будинку та садової ділянки в розмірі 30 000 доларів США, а також за грошові кошти, які були надані їй [PERSON] , дружиною її брата, у зв`язку із відмовою від спадщини, розмір яких склав близько 12 000 доларів США, були їй подаровані, що мають особисту власність.\~\~\~\~\~\~\~\~ Однак, суд не може погодитися з вказаними доводами відповідача в тому, що мати та [PERSON] подарували відповідачу в особисту власність кошти від продажу нерухомого майна, оскільки таких доказів з боку останньої суду не надано та матеріали справи відповідно не містять. До того ж, як встановлено в судовому засіданні та не спресовано з боку самого відповідача, грошові кошти, які були надані [PERSON] , відповідач їх не отримувала, на підставі довіреності від [PERSON] саме позивач займався продажом її нерухомого майна які згодом від продажу були витрачені на будівництво, як спільні кошти подружжя. Окрім цього, кошти, які були надані матір`ю відповідача останній від продажу будинку та земельної ділянки, про що не було спростовано з боку позивача, не свідчать що мати надала саме в особисту власність, а не подружжю для створення майна. Надаючи відзив на позовну заву, відповідач\~ в ньому зазначала, що вказаний факт дарування їй коштів підтвердять свідки. Так, 22 лютого 2023 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про виклик свідків ( а. с. 151 том 1 ),\~ вказане клопотання, яке підтримала відповідач та її представник в підготовчому судовому засіданні 21.03.2023 року було задоволено, про що зазначено в протоколі судового засідання ( а. с.194-200 том 1 ). В свою чергу, відповідач не забезпечила явку свідків в судове засіданні, а навпаки 13.06.2023 року в судовому засіданні відповідач та її представник відмовилися від допиту свідків та не наполягала на цьому, про що свідчить протокол судового засідання ( а. с. 22-25 том 2 ). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дійсно сім`я в період шлюбу здійснила новобудову за спільні кошти подружжя та внаслідок трудових затрат позивача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України Про судовий збір). Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. При зверненні до суду з позовними вимогами позивачем було сплачено судовий збір в загальному розмірі 13 397,40 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями від 22.07.2022 року та від 01.12.2022 року ( а. с. 5, 18, 19 том 1 ). Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, підлягають і відшкодуванню судові витрати понесенні останнім при зверненні до суду з відповідача. Звертаючись до суду з позовної заявою, в прохальній її частині позивач просив суд судові витрати поділити порівну між позивачем та відповідачем. В судовому засіданні позивач просив суд стягнути з відповідача половину понесених ним витрат на правову допомогу при зверненні до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тому, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 6 698,70 гривень ( сплачено судовий збір в розмірі 13 397,40 грн., а просив позивач стягнути лише половину ). На підставі викладеного,

Outcome: approved