Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

У липні 2022 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод у здійсненні права власності та стягнення грошових коштів за користування нежитловим приміщенням, в якій позивач просив суд: усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права власності на приміщення [ADDRESS] шляхом виселення з нього [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти за користування приміщенням [ADDRESS] на загальну суму 100 000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним витрати, включаючи судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач посилався на те, що 01.11.2021 набув у власність нежитлові приміщення №1 та №2 загальною площею 115,6 м2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На момент набуття права власності [PERSON] , у приміщенні №1, за договором оренди, який не був нотаріально посвідченим, зі строком дії з 01.03.2021 по 01.03.2024, здійснювала свою діяльність [PERSON] . Вказаним договором встановлена плата за користування приміщенням на рівні 10 000,00 грн., на місяць. З огляду на те, що вказаний договір є нікчемним, позивачем було висловлено вимогу щодо звільнення відповідачам вказаного приміщення. Оскільки [PERSON] проігноровано вимогу позивача, останній вимушений звернутися до суду з даним позовом в якому, між іншим, обґрунтовано вимогу щодо стягнення суми приписами 1212 ЦК України та її розмір взято із розрахунку 10 000,00 грн. на місяць за період з листопада 2021 року по серпень 2022 року. Відповідачем відзиву не надано. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Куцевола В.В. від 26.08.2022 року, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. 04.10.2022 року представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. Згідно ч. п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. До заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів її направлення відповідачу, тому вказана заява підлягає поверненню позивачу, у зв`язку із чим суд розглядає справу в межах позовних вимог зазначених у позовній заяві, яка надійшла до суду 18.07.2022 року. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06.02.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та надав пояснення аналогічні викладеним у позові. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти заявлених позовних вимог та пояснив, що з 06.06.2022 відповідач не користується приміщенням, яке належить позивачу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.11.2021, [PERSON] , після смерті [PERSON] , набув у власність приміщення №1 та №2, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією договору оренди приміщення від 01.03.2021, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] , останні дійшли згоди, що вартість орендної плати за користування приміщенням [ADDRESS] становить 10 000.00 грн. на місяць, а також сума вартості електроенергії та водопостачання використаної згідно лічильників. Орендна плата сплачується в строк до 15 числа поточного місяця. Договір укладений на строк з 01.03.2021 до 01.03.2024. Договір не є нотаріально посвідченим. 22.06.2022 адвокатом Нестеровим Є.М. від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] ( [ADDRESS] ) було направлено вимогу про звільнення приміщення №1 розташованого за адресою: [ADDRESS] , протягом трьох днів. 29.06.2022 [PERSON] на ім`я Нестерова Є.М. ( [ADDRESS] ) було направлено лист, в якому зазначено, про відсутність законних підстав для звільнення приміщення поза волею орендаря. 06.07.2022 [PERSON] на ім`я [PERSON] ( [ADDRESS] ) було направлено вимогу про сплату коштів у розмірі 90 000,00 грн., за період з листопада 2022 року по липень 2022 року, протягом трьох днів, за користування приміщенням [ADDRESS] . На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги №16/6/22 від 16.06.2022; копію акту приймання-передачі послуг; копії квитанцій до прибуткового касового ордера №13 та №15; копію ордера та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ст.793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: -нежитлове приміщення в розмінні статті 793 ЦК України є окремою частиною будівлі; -договір найму нежитлового приміщення на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню; -у випадку відсутності нотаріального посвідчення договору найму нежитлового приміщення, укладеного на три роки і більше, такий договір є нікчемним. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові ВС/КГС від 10.10.2018 прийнятій за результатами розгляду справи № 910/21570/17 зазначено, що «судом встановлено, що 01 березня 2011 року між ЖБК "Юність-2" (орендодавцем) і МПП "Любисток" (орендарем) було укладено договір оренди нерухомого майна № 01/03, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у користування нерухоме майно приміщення № № 15, 17, 20, 21, розташовані в підвалі будинку. […] Апеляційним судом було встановлено, що при укладенні договору оренди № 01/03 від 01 березня 2011 року, строком на 19 років, сторонами не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення та державної реєстрації та, що такій договір є нікчемним». Визнання нікчемного правочину недійсним законом не передбачено, оскільки нікчемним правочин є в силу закону (стаття 215 ЦК України). З огляду на те, що договір оренди від 01.03.2021, який укладено на три роки, не є нотаріально посвідченим, він є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала Тлумачення статті 1212 ЦК України дозволяє зробити висновок, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого). Причому потерпілий, якому належить майно, що користувався набувач, має право вимагати від набувача повернення такого збагачення. Відповідно до висновку, до якого дійшла колегія суддів ВС/КЦС у постанові від 08.12.2021 прийнятій за результатами розгляду справи №759/9443/17, до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого). «У справі, що переглядається: позивач пред`явив позов про стягнення з відповідача коштів за користування нежитловим приміщенням. Відповідач факт користування вказаним приміщенням не заперечував, як і узгоджений сторонами розмір плати за таке користування, посилаючись лише на втрату доказів проведення розрахунків за орендоване майно та нікчемність договору оренди; суди не врахували, що до безпідставно набутого майна набувача, з урахуванням розумності, відноситься користування чужим майном (майном потерпілого).» Згідно висновку, якого дійшла колегія суддів ВС/КГС у постанові від 22.10.2020 прийнятій за результатами розгляду справи №910/18279/19, аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку. У справі, що переглядається, збагаченням є збереження страховиком без достатніх правових підстав у себе виплати, яку він згідно закону мав виплатити потерпілій особі враховуючи спричинену шкоду його страхувальником. Такий підхід до розуміння норми статті 1212 ЦК України відповідає змісту інституту набуття, збереження майна без достатньої правової підстави адже очевидно, що у наведений спосіб відбувається збагачення страховика за рахунок зменшення (звільнення) його від виконання обов`язку з відшкодування шкоди завданої потерпілій особі його страхувальником». Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1-3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на те, що вищезазначеним договором оренди визначено розмір орендної плати на рівні 10 000,00 грн. на місяць та враховуючи відсутність належних доказів зі сторони відповідача щодо спростування доводів позивача про користування відповідачем приміщенням [ADDRESS] , з останньої підлягає стягненню погоджена сума за користування приміщенням, за період з листопада 2021 року по серпень 2022 року, яка становить 100 000,00 грн. Крім того, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що вимогою позивача, яка висловлена у листі від 22.06.2022, було передання ключів від приміщення, доказів вчинення чого відповідачем не надано, що підтверджує доводи позивача щодо користування приміщенням останньою у період за який стягується сума. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до висновку до якого дійшла колегія суддів ВП/ВС у постанові від, прийнятій за результатами розгляду справи №,зайняття нежитлового приміщення фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не позбавляє власника його права володіння на майно, не створює перешкоди у розпорядженні цим майном, а створює лише перешкоди в користуванні володільцем своїм майном. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник нежитлового приміщення вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, тобто негаторний позов (такі висновки наявні й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, за змістом пункту 49 якої з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення, а позов про виселення є негаторним). З огляду на те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, а з листа від 29.06.2022 вбачається, відсутність волі [PERSON] щодо добровільного звільнення приміщення №1 розташованого за адресою: [ADDRESS] , остання підлягає виселенню із займаного приміщення, оскільки її перебування у ньому створює перешкоди в користуванні позивачем (володільцем) своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Оскільки позивачем, на підтвердження понесених витрат, на правничу допомогу, пов`язану зі зверненням до суду з даним позовом надано належні докази, однак виходячи із принципу справедливості та з огляду на співмірність заявленої суми з обсягом виконаної адвокатом роботи, а також значенням справи для учасників, з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 4 000,00 грн. Виходячи з приписів ст.141 ЦПК України, з відповідача на рахунок позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1992, 40 грн.

Outcome: approved