Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

Позивач 18.06.2019 р. звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до реєстратора Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Сороки Валерія Миколайовича, Акціонерного товариства "Сенс банк", про визнання дій протиправними та скасування реєстраційної дії, посилаючись на те, що 08.06.2007 між АКБ "Укрсоцбанк" (далі кредитор) та [PERSON] (далі позивач) був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/284-С (далі кредитний договір), за умовами якого відповідач 2 (кредитор) надав позивачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання в межах максимального ліміту заборгованості до 175 000,00 доларів США із розрахунку 134,00% річних та комісій за користування кредитом, з щомісячним зниженням ліміту за станом на кожне 10 число місяця на 1 458,00 доларів США з корегуванням залишку ліміту на останній місяць дії кредитного договору, на строк до 07.06.2017. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Кредитором та позивачем 08.06.2007 був укладений договір іпотеки № 030.29-50/284-С (далі договір іпотеки) та передано в іпотеку відповідачу 2 належну позивачу трикімнатну квартиру загальною площею 83,60 кв. м., жилою 46,10 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 28.04.2004 за реєстровим № 612-у та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 05.05.2004 в реєстровій книзі № 291-47 за реєстровим № 41720. Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 262 500,00 грн. що на день укладення договору є еквівалентом 250000,00 доларів США. Балансова вартість предмету іпотеки, відповідно до довідки - характеристики, виданої Київським бюром технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 03.05.2007 № 1245078 становить 85 607,28 грн. також, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Кредитором та позивачем та [PERSON] (далі поручитель) 08.06.2007 був укладений договір поруки № 030.29-50/284-С (далі договір поруки) за умовами якого, поручитель зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником (позивачем) зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів з користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Кредитним договором. Зобов`язання перед банком позивач не виконала вчасно і в повному обсязі, в зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором. 02.05.2019 з інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про те, що предмет іпотеки, а саме належна позивачу, на підставі договору купівлі-продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] була перереєстрована 05.03.2019 реєстратором Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Сорокою В.М. за зверненням АТ "Укрсоцбанк" та станом на сьогоднішній день належить на праві власності АТ "Укрсоцбанк". Позивач доводить до відома суду про те, що вона не отримувала в порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку" письмове повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позивач вважає дії відповідачів протиправними та такими, що не відповідають Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з вищевказаними позовними вимогами. Ухвалою суду 19.06.2019 позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі. Розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження. 18.06.2019 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про забезпечення позову, яке ухвалою суду від 24.06.2019 задоволено, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності за АТ "Укрсоцбанк". 10.12.2019 на адресу суду надійшла заява відповідача 2 про заміну сторони правонаступником, а саме: зі згоди позивача залучити до участі у справі замість відповідача 2 "АТ "Укрсоцбанк" на його правонаступника АТ "Альфа-Банк". Протокольним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.12.2019, задоволено заяву та проведено заміну відповідача 2 на правонаступника АТ "Альфа-Банк". 21.12.2019 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про забезпечення позову, яке ухвалою суду від 21.12.2019 задоволено, шляхом заборони представникам та уповноваженим особам АТ "Укрсоцбанк" у будь-який спосіб вчиняти дії щодо квартири [ADDRESS] за основним зобов`язанням по договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/284-С від 08.06.2007 р. Представник позивача, у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його у повному обсязі. Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин не явки суду не повідомив. Представник відповідача 2 з позовом не погодився, вважає, що вимоги є необґрунтованими, та надав відзив в якому вказав, що оскільки статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Підписуючи договір іпотеки, позивач засвідчила, що вона надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки. Отже, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом, необхідні лише воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, відповідач 2 набуло право власності на предмет іпотеки у добровільному порядку, за згодою позивача, на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі, а отже, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно прийняте відповідачем на підставі згоди позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»не можуть бути застосовані. 27.01.2021 на адресу суду надійшла відповідь на відзив та позивач вказала, що з доводами відзиву не погоджується, вважає доводи відповідача носять характер припущень і не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 76 - 80 ЦПК України. Також звертає увагу суду не надана дійсна заборгованість, з чого вона складається та як вона утворилася та як нараховувалась та як вона сплачувалась позивачем. Та які дії вживав відповідач щодо спірної заборгованості. Дані докази якщо на них посилається відповідач 2 то останній в порядку ст. 81 ЦПК України зобов`язаний надати суду, а саме детальний розрахунок з якого буде вбачатися усі дії, а саме нарахування сплата та залишок спірної заборгованості. Іпотечний договір між сторонами був укладений 08.06.2007, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закону України "Про іпотеку" в редакції від 12.05.2006. Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного Суду України, викладеною в постанові від 12.12.2018 у справі № 199/1276/17. Відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції від 12.05.2006, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя,який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Сторони досягли згоди про можливість позасудового врегулювання питання про задоволення вимог іпотекодержателя, що випливає з пунктів 4.2 та 4.5.3 договору іпотеки. Разом з тим, відповідно до п. 4.5.3 звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання можливе у порядку встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", тобто шляхом укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України. Згідно та відповідно до ст. 37 ЗУ "Про іпотеку" в редакції від 12.05.2006 яка підлягає застосування, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлювальним документом повинен бути саме договір про задоволення вимог іпотекодержателя нотаріально посвідчений. Отже, позасудова передача предмету іпотеки у власність іпотекодержателю здійснюється лише в добровільному порядку та за згодою сторін на підставі складання окремого договору. Сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння. Правовідносини пов`язані з державною реєстрацією права на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 1952-ІV. На підставі того, що реєстрація права власності спірної квартири за власником АТ "Укрсоцбанк" проводилася 05.03.2019, то слід застосовувати редакцію ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 04.02.2019, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст. 18 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Частиною першою передбачено, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Згідно до ч. 3 ст. 10 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим Законом; 7) виготовляє електронні копії документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує за допомогою Державного реєстру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує реєстраційні справи у паперовій формі. 9-1) надає в установленому порядку та у випадках, передбачених Законом України "Про виконавче провадження", інформацію органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" (у редакції від12.05.2006) є три різні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Оскільки відповідачем 1 та відповідачем 2 прийнято рішення та проведено державну реєстрацію права власності за АТ "Укрсоцбанк" на належну позивачу квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , з численними порушеннями, а саме без надання іпотекодержателем договору про задоволення вимог іпотекодержателя, державним реєстратором не було враховано наявність суперечностей між іпотекодавцем та іпотекодержателем та недодержано умову про отримання іпотекодавцями письмової вимоги про усунення порушень. 04.11.2021 відповідно до розпорядження керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва № 497 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 Вищою радою правосуддя рішення № 2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду м. Києва [PERSON] , дана справа була перерозподілена судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г . Ухвалою суду від 10.11.2021 прийнята справа до провадження та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідно до витягу з державного реєстру банків від 02.12.2022 відповідач 2 АТ "Альфа-банк" змінив найменування на АТ "Сенс Банк". Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В ході розгляду справи судом встановлено, що 08.06.2007 між АКБ "Укрсоцбанк" (далі кредитор) та [PERSON] (далі позивач) був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 030.29-50/284-С (далі кредитний договір), за умовами якого відповідач 2 (кредитор) надав позивачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання в межах максимального ліміту заборгованості до 175 000,00 доларів США із розрахунку 134,00% річних та комісій за користування кредитом, з щомісячним зниженням ліміту за станом на кожне 10 число місяця на 1 458,00 доларів США з корегуванням залишку ліміту на останній місяць дії кредитного договору, на строк до 07.06.2017. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Кредитором та позивачем 08.06.2007 був укладений договір іпотеки № 030.29-50/284-С (далі договір іпотеки) та передано в іпотеку відповідачу 2 належну позивачу трикімнатну квартиру загальною площею 83,60 кв. м., жилою 46,10 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 28.04.2004 за реєстровим № 612-у та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 05.05.2004 в реєстровій книзі № 291-47 за реєстровим № 41720. Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 1 262 500,00 грн. що на день укладення договору є еквівалентом 250000,00 доларів США. Балансова вартість предмету іпотеки, відповідно до довідки - характеристики, виданої Київським бюром технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 03.05.2007 № 1245078 становить 85 607,28 грн. також, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Кредитором та позивачем та [PERSON] (далі поручитель) 08.06.2007 був укладений договір поруки № 030.29-50/284-С (далі договір поруки) за умовами якого, поручитель зобов`язався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником (позивачем) зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів з користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Кредитним договором. Зобов`язання перед банком позивач не виконала вчасно і в повному обсязі, в зв`язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором. 02.05.2019 з інформації, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про те, що предмет іпотеки, а саме належна позивачу, на підставі договору купівлі-продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] була перереєстрована 05.03.2019 реєстратором Комунального підприємства "Реєстраційне бюро" Сорокою В.М. за зверненням АТ "Укрсоцбанк" та станом на момент звернення позивачки до суду належить на праві власності АТ "Укрсоцбанк". Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно з Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин), підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Пунктом 4 вказаного Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка виступає як забезпечення зобов`язань позивача за кредитом, наданим їй в іноземній валюті, використовується нею як місце постійного проживання, площа квартира становить 83,60 кв.м, тобто не перевищує 140 кв.м. За викладених обставин на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому в державного реєстратора не було підстав для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Укрсоцбанк». Разом з тим, під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено в новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вказаного Закону (в редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За змістом цієї правової норми в чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі), на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. З огляду на викладене та зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, ефективним способом захисту порушеного права позивача в цій справі є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Такий висновок відповідає висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 зробила висновок про те, що позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на квартиру не може бути звернена до реєстратора. Зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17. Зміст і характер відносин між учасниками справи в цій справі, виник між позивачем та АТ "Укрсоцбанк" (правонаступник АТ "Сенс Банк"). Отже, реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Сорока В.М. є неналежним відповідачем, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог, пред`явлених до нього залишаються без задоволення. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що доводи позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial