Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 9 жовтня 2015 року, та витягів про реєстрацію права власності на [PERSON] . Позов мотивує тим, що звернувся до відділу поліції Франківського району м. Львова із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення [PERSON] та [PERSON] , а саме заволодіння шахрайським способом належними йому двома квартирами у м. Львові. Заява була подана ним 10 березня 2017 року та таку було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 березня 2017 року за №12017140080001028 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Зокрема вважає, що відповідач незаконно шахрайським способом заволодів належною йому квартирою [ADDRESS] , позбавивши його житла. Вказує, що 9 жовтня 2015 року [PERSON] привіз його до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Загвойської Н.І., працівник якої [PERSON] сказав позивачу, що йому необхідно підписати формальність, в подальшому виявилось, що це був договір купівлі-продажу вказаної квартири. Позивач стверджує, що про даний договір купівлі-продажу квартири від 9 жовтня 2015 року йому нічого не було відомо до грудня 2016 року, оскільки відповідач разом з приватним нотаріусом ввели його в оману, скориставшись вкрай важким станом здоров`я, та фактично шахрайським способом заволоділи його квартирою, не надавши йому навіть копії даного договору, не передавши позивачу жодних коштів за продану квартиру. Зазначає, що спірна квартира [ADDRESS] , належала йому на праві приватної власності з 16 січня 1995 року, така складається з однієї житлової кімнати та кухні, комори в підвалі площею 4 кв.м., має загальну площу 41 кв.м., житлову площу 25,7 кв.м. Позивач був зареєстрований у даній квартирі, а проживав у такій його син [PERSON] . При цьому вказує, що він з дружиною проживали в іншій квартирі на [ADDRESS] , якою також заволодів [PERSON] разом з [PERSON] 18 липня 2016 році, і також шахрайським способом у того ж нотаріуса, за даним фактом було відкрито кримінальне провадження. Стверджує, що нотаріус [PERSON] не роз`яснила йому наслідків укладення договору, не поцікавилась причинами низької вартості двокімнатної квартири, вказаної в договорах, не прочитала йому даного договору, не надала копії договорів, не перевірила його дієздатність, не переконалася, що він перебуває у стані глибокої депресії та дуже погано бачить, будучи особою похилого віку. Довідавшись у грудні 2016 року від [PERSON] , що квартира тепер належить їй, позивач звернувся до приватного нотаріуса, щоб отримати копію договору купівлі-продажу квартир, однак йому повідомили, що [PERSON] вже не працює нотаріусом, у зв`язку з чим він був змушений звернутися до Головного Управління юстиції у Львівській області, на що йому повідомили, що [PERSON] позбавили ліцензії, а наказом управління юстиції від 12 січня 2017 року за №4/6 нотаріальну діяльність [PERSON] припинено, після чого позивач дізнався, що вона померла. При цьому зазначає, що при оформленні вказаних операцій нотаріус не виходила, а направляла до них свого помічника, колегу відповідача на ім`я [PERSON] , який підійшов до позивача в офісі приватного нотаріуса, сказавши, щоб він підписав документ та заплатив гроші за це. Вказує, що [INFO] помер його син [PERSON] , через місяць після його смерті померла дружина позивача [PERSON] [INFO] , та через деякий час після смерті дружини помер його брат [PERSON] . Позивач стверджує, що дуже важко переніс смерть рідних, у зв`язку з чим у нього різко погіршився стан здоров`я, впав зір, він майже нічого не бачив та не розумів. В цей час до нього в довіру втерся товариш його покійного сина [PERSON] та [PERSON] , яка представилась племінницею покійної дружини позивача, вказували що хочуть йому допомогти. Зазначає, що перебуваючи в безпорадному стані він повірив їм, тому що на той час потребував допомоги та підтримки. Вони вдвох приходили до позивача на квартиру, переконували його, що піклуються про нього та переконали його знятися з реєстрації на [ADDRESS] та переєструватися за адресою квартири на [ADDRESS] . Вказує, що надалі вони вдвох продовжували вводити його в оману, запевнивши, що роблять це в його інтересах, та допомагають йому, при цьому позивач стверджує, що [PERSON] намагався його отруїти та вони погрожували йому. При цьому звертає увагу на те, що відповідач оформив на себе квартиру [ADDRESS] , на 10 день після смерті сина позивача. Стверджує, що жодних грошей за нібито вчинений ним продаж квартири від [PERSON] він не отримував та останній не мав грошей, оскільки ніде не працює вже 20 років, часто просив у позивача гроші. Про продаж квартири 9 жовтня 2015 року, а також ще одної квартири у липні 2016 року він довідався лише у грудні 2016 року з розмови з [PERSON] , після чого у грудні 2016 року звернувся із позовом до Франкського районного суду м.Львова про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир, однак ухвалою від 23 січня 2017 року його позовну заяву було повернуто у зв`язку з не усуненням недоліків. У зв`язку з наведеним вище вважає, що відповідач ввів його в оману, та відтак на підставі ст. 230 ЦК України просить визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 10 серпня 2017 року та автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Шеремету Г.І. Ухвалою суду від 14 вересня 2017 року відкрито провадження у справі. Також ухвалою суду від 14 вересня 2017 року в порядку забезпечення позовних вимог [PERSON] накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності відповідачу [PERSON] . Ухвалою суду від 19 червня 2018 року витребувано в Львівського державного нотаріального архіву належним чином завірені копії договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 9 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І., та всіх документів, які були підставою для укладення даного договору. Ухвалою суду від 9 листопада 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалою судового засідання від 25 березня 2019 року витребувано в Львівського державного нотаріального архіву матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 22 січня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження керівника апарату з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи у зв`язку зі смертю головуючої-судді Шеремети Г.І. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду для розгляду вказаної справи визначено суддю Грицка Р.Р. Ухвалою суду від 8 лютого 2021 року суддею Грицком Р.Р. справу прийнято до провадження та призначено в ній підготовче засідання. Ухвалою суду від 25 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 28 травня 2021 року позивачем [PERSON] подано заяву про відвід судді Грицка Р.Р. від розгляду даної справи. Ухвалою суду від 3 червня 2021 року заяву позивача [PERSON] задоволено та відведено суддю Грицка Р.Р. від розгляду справи, матеріали справи передано для визначення судді у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України. Автоматизованою системою документообігу суду 3 червня 2021 року для розгляду даної справи визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 4 червня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Стрепком Н.Л., розпочато у ній підготовче провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті на 13 вересня 2021 року. Також даною ухвалою задоволено клопотання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] про допит свідка, постановлено допитати у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні 13 вересня 2021 року в розгляді справи оголошено перерву та визначено дати наступних судових засідань 10 та 16 листопада 2021 року. 9 листопада 2021 року на адресу суду надійшла заява позивача [PERSON] про відвід судді Стрепка Н.Л. від розгляду даної справи. Судове засідання 10 листопада 2021 року не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді Стрепко Н.Л. у відпустці. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року дану справу було передано для визначення судді у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу, для вирішення питання про відвід головуючого судді Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Стрепка Н.Л. Надалі справу неодноразово було призначено до розгляду в судових засіданнях, зокрема в судовому засіданні 20 грудня 2021 року розгляд справи було відкладено за заявою позивача про відкладення розгляду у зв`язку з його захворюванням, в судовому засіданні 16 лютого 2022 року розгляд справи знову було відкладено за заявою позивача про відкладення розгляду у зв`язку з зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні, в судовому засіданні 8 квітня 2022 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою у таке всіх учасників справи та надходженням заяви представника позивача про відкладення розгляду, в судовому засіданні 23 травня 2022 року розгляд справи повторно було відкладено у зв`язку з неявкою у таке всіх учасників справи, а також перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті у кримінальній справі. 24 червня 2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача [PERSON] . Стверджує, що квартиру у [ADDRESS] , [PERSON] він не продавав і гроші йому останній не давав, відповідач говорив іншим, що позивач подарував йому дану квартиру. При цьому позивач зазначає, що зберігав спірну квартиру для своєї онуки [PERSON] та двох її дітей правнуків позивача. У 2015 році померло троє близьких людей позивача: [INFO] помер син, потім дружина та брат. Вказує, що відразу після смерті сина впав в депресивний стан з втратою зору, хоча до його смерті він ще працював. Його станом скористався [PERSON] , який на другий день після смерті сина почав оформлювати на себе квартиру позивача на [ADDRESS] , а позивачу сказав, що потрібно підписати документи, щоб поховати сина. Вказує, що [PERSON] привіз його до його знайомої нотаріуса [PERSON] , на дев`ятий день смерті сина квартира на [ADDRESS] була вже оформлена на відповідача, а на десятий день в паспорті останнього вже була прописка у вказаній квартирі. Позивач вказує, що думав, що [PERSON] допомагає йому поховати сина, однак останній скористався його тяжким станом, щоб пограбувати та відібрати обманом дві квартири у Львові без грошей, а також забрав холодильник, телевізор, всю бібліотеку, дорогі інструменти, одяг і т.д. Стверджує, що відповідач змінив замки в квартирі, зламав піч, забрав телефон, а також забрав все золото, посуд. При цьому позивач вважає, що оцінка квартири також не відповідає реальній ціні даної квартири, все було оформлено обманним шляхом. Вказує, що аферу з квартирою на [ADDRESS] , відповідач зробив по вказівкам нотаріуса [PERSON] без її присутності. Всі реєстраційні дії робила сама нотаріус [PERSON] , тобто правочини продажу майна, а договір купівлі-продажу квартири вона доручила підписати своєму співробітнику [PERSON] і не в своєму кабінеті, а в залі нотаріальної контори, який вийшов з кабінету нотаріуса без її присутності та пояснень з папкою та листом паперу сказав позивачу де підписати. Стверджує, що ніхто з присутніх не прочитав йому змісту документів, не дали розібратися про що йде мова, не звернули увагу на його депресивний стан здоров`я та втрату зору. Додатково позивач зазначає, що знає відповідача багато років, останній приїхав із росії, де працював та потрапив в неприємності, після чого, повертаючись у Львів, зупинив машину позивача. Пізніше відповідач познайомився з сином позивача та почав заходити до них в гості. Вказує, що відповідач 20 років ніде не працював і часто позичав гроші в позивача, а також іноді позивач просто допомагав грошима. Вважає, що дії [PERSON] та нотаріуса [PERSON] є груповим шахрайством - відкритим викраденням майна. При цьому у письмових поясненнях позивач також просив направити відповідача [PERSON] на поліграф та поставити йому ряд питань. В судовому засіданні 24 червня 2022 року було оголошено перерву у зв`язку з неявкою у таке відповідача, в судовому засіданні 21 липня 2022 року заслухано вступне слово представника позивача, після чого у розгляді справи оголошено перерву у зв`язку з зайнятістю головуючого судді у розгляді кримінального провадження. Представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримала з підстав, викладених у такому, просила його задовольнити. Вказала, що позивач не мав наміру здійснити продаж квартири сторонній особі відповідачу у справі. В судовому засіданні 28 липня 2022 року судом було заслухано вступне слово відповідача, встановлено порядок дослідження доказів, допитано у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , після чого оголошено перерву. Відповідач [PERSON] у вступному слові позов заперечив. Вказав, що знайомий з позивачем з 1995 року через його сина, оскільки вони товаришували. Позивач з сином дуже сварились, відповідач їх мирив, приходив до них на вимогу батька. [INFO] син [PERSON] помер, коли після його смерті в позивача хворіла жінка останній вирішив продати йому однокімнатну квартиру на [ADDRESS] за 14 тисяч доларів США. У зв`язку з бажанням позивача відповідач поцікавився у нотаріуса Загвойської, які для цього необхідно документи, вона працювала на вул. Угорській. Взяв у нотаріуса візитку оцінювача, за послуги оцінки платив відповідач, заплатив близько 1000-1200 гривень, квартиру оцінили близько 300000 гривень, про вартість такої на ринку відповідач не цікавився. 9 жовтня 2015 року вони з позивачем уклали договір купівлі-продажу квартири. Вони прийшли до нотаріуса в обід, були в неї двічі спершу залишили документи, потім нотаріус подзвонила прийти. Нотаріус сказала піти оплатити мито, зафіксувала. Кликав їх помічник нотаріуса Хурдепа, до того ні з ним ні з нотаріусом не був знайомий. Відповідач вказав, що заплатив близько 6000 гривень мита та послуг нотаріуса, в касу оплатив приблизно 4000 гривень. Кошти за квартиру передав [PERSON] в приміщення нотаріуса, це були 4 пачки купюр по 500 гривень, решта по 200 і 100 гривень. Щодо походження коштів вказав, що такі збирав для себе працюючи за кордоном: з 2006 року до двох років працював нелегально в Парижі, в 2014 році їздив на заробітки в москву. Вказав, що трудової книжки не має, даних грошей не декларував. В жовтні 2015 року у нього не було квартири, збирав на таку гроші, свою квартиру він продав, бо 8 років працював в москві. На той час у нього не було сім`ї, [INFO] у нього народилась донька. Щодо обставин укладення оспорюваного договору ствердив, що нотаріус перевіряла їх з позивачем дієздатність, питала чи вони є на обліку в диспансері, чи п`є позивач ліки, кілька разів прочитала договір, питала у позивача, чи усвідомлює він, що продає квартиру чужій особі, на що він повідомляв, що це його син. Вказав, що [PERSON] дуже повільно читав, мав окуляри для читання. Стверджує, що [PERSON] смерть сина переніс спокійно, а за жінкою плакав рік, дружина останнього померла в кінці жовтня 2015 року. Зазначив, що позивач просив його казати, що квартира подарована, щоб родичі не просили грошей. Зазначив, що у 2017 році з`явилась [PERSON] , яка до того також судилась за інші квартири. Після смерті жінки позивач потребував спілкування, однак, коли з`явилась [PERSON] , почались різні заяви, до її появи відповідач з позивачем нормально спілкувались. Вказав, що позивач користується окулярами, хоча в судові засідання приходив без таких, а під час кримінального провадження позивач не приходив для проведення почеркознавчої експертизи. Допитана у якості свідка [PERSON] повідомила, що на даний час проживає у [ADDRESS] , позивача [PERSON] знає з 2014 року, останній є її чоловіком з 26 березня 2019 року. Вказала, що коли [PERSON] потрапив в тяжке становище відповідач ще з однією особою винесли все з його квартири на [ADDRESS] [PERSON] проговорилась про продаж квартири та сказала, що ніяких грошей за квартиру не давали, а відповідач казав, що позивач йому квартиру подарував за те, що він зробив добру справу. Стверджує, що 9 жовтня 2015 року коли був укладений договір відповідач приходив до позивача і казав, що треба поховати сина і підписати документи, ніяких грошей [PERSON] не давав. При підписанні договору свідок не була присутня. [PERSON] приходив до [PERSON] в її присутності та казав, що він в такому стані, що у нього будь хто може забрати квартиру. Вказала, що [PERSON] хотів отруїти [PERSON] , давши отруєний суп. Спірна квартира мала залишитися внучці, [PERSON] не знав, що оформив, інших квартир у нього немає. [PERSON] був у депресивному стані, після смерті сина у нього різко погіршився зір. Допитаний у якості свідка [PERSON] вказав, що був помічником нотаріуса [PERSON] приблизно з 2013-2014 року до початку 2016 року по смерті нотаріуса. Знайомий з сторонами у справі, оскільки вони приходили до останньої. Позивача запам`ятав, бо їздили до його жінки додому, оскільки вона була лежачою. Щодо обставин укладення спірного договору повідомив, що офіс нотаріуса знаходився на Новому Львові на вул. Угорська, [PERSON] та [PERSON] укладали два договори купівлі-продажу квартир. До жінки позивача їздили на [ADDRESS] ближче до моста, чи брали в неї заяву-згоду не пам`ятає. Вказав, що він готував проект договору купівлі-продажу від [PERSON] на [PERSON] , надав його нотаріусу. Нотаріус перечитала його вголос при ньому, сторони підписали договір. Свідок був присутній при даних подіях, стверджує, що нотаріус питала чи розуміє [PERSON] зміст цього правочину, зачитувала повністю весь договір і пояснювала, що квартира продається. [PERSON] мав окуляри, говорив про смерть сина і смерть дружини. Щодо грошових коштів за квартиру вказав, що вони таких не брали, договір підписувався вже після оплати. Вказав, що бачив як відповідач передавав позивачу поліетиленовий пакет з грішми, коли передавались гроші відповідач відкрив такий, але скільки було передано не знає. [PERSON] при укладенні договору не була присутня, вперше свідок побачив її, коли вона хотіла отримати документи. Надалі в судовому засіданні 31 серпня 2022 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою у таке всіх учасників справи та надходженням до суду заяви позивача про відкладення розгляду у зв`язку з пошуком ним адвоката для надання йому правової допомоги. В судове засідання 30 вересня 2022 року позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце такого, повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, явку представника не забезпечив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. У зв`язку з наведеним ухвалою суду від 30 вересня 2022 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири було залишено без розгляду. Постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року вказану вище ухвалу скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Матеріали справи повернулись до Личаківського районного суду м. Львова 24 березня 2023 року та таку було призначено до розгляду в судовому засіданні на 10 квітня 2023 року. 5 квітня 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Бардин Р.І., що діє на підставі ордеру серії ЛВ №025121 від 27 жовтня 2022 року, подав до суду заяву про відвід судді Стрепка Н.Л. від розгляду даної справи. Ухвалою від 5 квітня 2023 року дану справу було передано для визначення судді у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу, для вирішення питання про відвід головуючого судді Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 7 квітня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Стрепка Н.Л. 7 квітня 2023 року в поштову скриньку суду разом з заявою позивача [PERSON] про проведення засідання без його участі було подано за заяву позивача про скерування відповідача [PERSON] на поліграф, а також заяву про відвід головуючого судді від імені представника позивача [PERSON] за дорученням [PERSON] , В судовому засіданні 10 квітня 2023 року в розгляді справи було оголошено перерву до 18 квітня 2023 року у зв`язку залишенням без розгляду заяви про відвід головуючого судді, поданої до суду представником позивача [PERSON] за дорученням, що не є адвокатом, а відтак не може представляти інтереси останнього під час розгляду судом даної справи в порядку загального позовного провадження, та повідомленням представником позивача [PERSON] про наявність у позивача бажання подати аналогічну заяву про відвід від власного імені. 11 квітня 2023 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про відвід судді Стрепка Н.Л. від розгляду даної справи. Ухвалою суду від 11 квітня 2023 року справу було передано для визначення судді у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу, для вирішення питання про відвід головуючого судді Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 12 квітня 2023 року у задоволенні заяви позивача [PERSON] про відвід головуючого судді Стрепка Н.Л. відмовлено. 13 квітня 2023 року представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання про задоволення заяви [PERSON] про скерування відповідача [PERSON] на поліграф. В судовому засіданні 18 квітня 2023 року представником позивача [PERSON] також було подано клопотання про допит відповідача [PERSON] у якості свідка, протокольними ухвалами в задоволенні вказаних клопотань було відмовлено у зв`язку з відсутністю згоди відповідача та невідповідністю клопотання щодо поліграфу вимогам ЦПК України, після чого у розгляду справи оголошено перерву для виклику свідків. Водночас в судовому засіданні 16 червня 2023 року представник позивача [PERSON] від допиту інших заявлених стороною позивача свідків відмовився у зв`язку з неможливістю забезпечити явку таких, заявив клопотання про повторний допит [PERSON] та [PERSON] . Судом вказане клопотання було задоволено частково та надано можливість представнику задати питання відповідачу, оскільки він не був присутній при наданні останнім пояснень. В частині повторно допиту [PERSON] відмовлено, оскільки даний свідок після її допиту в судовому засіданні 28 липня 2022 року неодноразово була присутня під час розгляду судом даної справи в залі суду як вільний слухач. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні на запитання сторони позивача додатково вказав, що позивач звернувся до нього щодо продажу квартири, оскільки потребував грошей на лікування жінки. Вказав, що саме позивач наполягав на тому, щоб оцінка квартири була нижчою. В нотаріуса вони були два рази, відповідач був у неї ще за один чи два дні до того, точно не пригадує. До нотаріуса на укладення договору вони з позивачем приїхали маршруткою, відповідач мав з собою гроші. Грошові кошти після передачі позивач запакував в сумку, пакунок з грішми був невеликим, передачу грошей засвідчив нотаріус, позивач після передачі таких сказав, що гроші всі. Окрім нього з позивачем та нотаріуса при укладенні договору був присутній помічник нотаріуса. Договір зачитувала нотаріус, позивач сам підписував вказаний договір. Від нотаріуса повернулись також маршруткою, відповідач завіз позивача додому і вони посиділи разом. Зазначив, що тоді в квартирі нікого не було, тільки хвора жінка позивача, до позивача ніхто не ходив. Надалі у вказаному судовому засіданні було досліджено наявні в матеріалах справи письмові докази, після чого судом постановлено ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, оголошено перерву у розгляді справи для підготовки до судових дебатів. В судовому засіданні 23 червня 2023 року представник позивача [PERSON] в судових дебатах вимоги позову підтримав, просив його задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце його проведення, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав. За таких обставин суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності осіб, які не з`явились. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так ч. 1 ст. 16 ЦПК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому згідно з п. 2 ч. 2 вказаної статті Кодексу способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 вказаної статті). Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~ст.\~202\~ЦК України,\~правочином є\~дія особи,\~спрямована на\~набуття,\~зміну або\~припинення цивільних\~прав та\~обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК). Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). У відповідності до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Частиною першою статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Судовим розглядом встановлено, що позивачу [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] від 16 січня 1995 року, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів, належала на праві приватної власності квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 41 кв.м. з коморою в підвалі площею 4 кв.м. (т. 1 а.с. 68). 9 жовтня 2015 року [PERSON] як продавець та [PERSON] як покупець уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Загвойською Н.І. та зареєстрований в реєстрі за №904 (т. 1 а.с. 67-68). Відповідно до даного договору останні діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, будучи попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин, уклали цей договір, за яким продавець зобов`язався передати квартиру у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти квартиру і сплатити за неї обумовлену грошову суму. Зокрема відповідно до п. 1.1. вказаного договору купівлі-продажу за таким було відчужено квартиру [ADDRESS] , яка має такі характеристики: загальну площею 41 кв.м., житлову площу 25.7 кв.м. та складається з однієї житлової кімнати та кухні, комора в підвалі - 4 кв.м. При цьому згідно з п. 3 договору продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 299956 гривень, які покупець передав готівкою продавцю під час нотаріального оформлення договору, і підписи на цьому договорі свідчать про повний розрахунок між сторонами та відсутність фінансових, матеріальних та моральних претензій продавця до покупця. Як вбачається з п. 4 договору зазначена вартість квартири відповідала ринковій вартості такої відповідно до висновку про вартість об`єкта незалежної оцінки, виданого ТОВ «Експерт оцінка плюс» станом на 7 жовтня 2015 року оцінки. Відповідно до п. 8 договору відчужувана квартира була оглянута покупцем та недоліків, та недоліків, які перешкоджають використанню за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Претензій до продавця щодо характеристик такої у покупця не було. Згідно з п. 9 договору, вимоги законодавства щодо змісту, значення й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. При цьому відповідно до даного пункту договору сторони підтверджують, що такий не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачено ст.ст. 234, 235 ЦК України. Окрім того з п. 15 договору вбачається, що нотаріусом також було роз`яснено сторонам зміст п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24 січня 2006 року, ст.ст. 182, 210, 640, 655-633, 678, 679, ч. 2 ст. 680 ЦК України, ст.ст. 59, 65, 74 СК України, а також положення Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб». В засвідчувальному написі нотаріус вказала, що договір підписано сторонами в її присутності, особу сторін встановлено, їх дієздатність та належність [PERSON] відчужуваної квартири перевірено. В копії оспорюваного договору, з примірника нотаріуса, наданого Львівським нотаріальним архівом на вимогу суду, наявні підписи сторін з зазначенням їх імен, зокрема графа «продавець» містить підпис та рукописний напис «Малкин Владимир». Відтак з оспорюваного договору купівлі-продажу вбачається, що у такому сторонами було погоджено всі істотні умови такого договору. Як вказує Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 січня 2023 року у справі №465/4571/17, за аналогічним позовом [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Схожі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі №753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №522/24006/17, від 26 липня 2022 року у справі №760/21633/15. Якщо ж особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що вказаною вище постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №465/4571/17 залишено без змін рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108653837). Так рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року у вказаній справі відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 18 липня 2016 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Загвойською Н.І. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/82811619). А постановою Львівського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, та рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 червня 2019 року залишено без змін. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106009894). З рішень судів у справі №465/4571/17 вбачається, що у такій [PERSON] також просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири на підставі ст. 230 ЦК України посилаючись на те, що відповідачі разом із приватним нотаріусом ввели його в оману, скориставшись вкрай важким станом його здоров`я, який погіршився (різко впав зір) після смерті сина та дружини, і фактично шахрайським способом, переконуючи своєю турботою, заволоділи його квартирою, яку він не мав наміру продавати. При цьому позивач визнавав, що дійсно підписав якийсь документ у нотаріуса, як його переконали, це була довіреність, але особисто він цього документа не читав і його зміст нотаріус не роз`яснювала, жодних грошей за квартиру від відповідачів він не отримував. Верховний Суд приймаючи рішення про відсутність підстав для скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову [PERSON] вказав, що встановивши обставини укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, погодження сторонами його умов, у тому числі щодо порядку розрахунку, оцінки предмета продажу, попереднього огляду предмета продажу, роз`яснення наслідків вчинення правочину, порядок надання права користування предметом продажу, а також надавши правову оцінку доводам позивача та наданим на їх підтвердження доказам у їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Зазначив, що судами було надано оцінку як доводам позивача щодо умисних дій відповідачів, які спонукали позивача укласти оспорюваний договір купівлі-продажу (стаття 230 ЦК України), так і його мотивів підписання такого правочину (стаття 229 ЦК України). Також звернув увагу на те, що суди попередніх інстанцій мотивували відхилення доводів позивача про те, що він не читав зміст договору, йому не було роз`яснено його наслідків, перебував у депресивному стані, пов`язаному зі смертю близьких осіб у вересні, жовтні 2015 року, та з урахуванням того, що оспорюваний договір було укладено у липні 2016 року, сторонами погоджено його істотні умови, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення поданого позову. Посилання касаційної скарги на не урахування судами попередніх інстанцій пояснень свідків, які повідомили обставини нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу, Верховний Суд вважав необґрунтованими з огляду на те, що як на підставу для визнання недійсним такого договору позивач посилався на положення статті 230 ЦПК України (навмисне введення іншою стороною правочину його в оману). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зокрема враховуючи те, що у даній справі оспорюється договір купівлі-продажу нерухомого майна, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення повного розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, цей договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та його правових наслідків, встановленням відповідності цього договору дійсним намірам сторін, про що зазначено в самому договорі, немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідача. При цьому позивачем всупереч наведених вище норм не доведено наявності будь-яких ознак цього. Так судом не можуть братись до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки вона не була присутня при укладенні договору та на даний час є дружиною позивача та відтак заінтересованою особою. Натомість показами свідка [PERSON] , який будучи помічником приватного нотаріуса Загвойської Н.І., безпосередньо брав участь у підготовці договору та був присутній при його укладенні сторонами, повністю підтверджуються заперечення відповідача [PERSON] щодо того, що нотаріусом було роз`яснено позивачу зміст вказаного договору та наслідки укладення такого, а також що ним було передано позивачу кошти за продаж квартири. Жодних доказів того, що свідок [PERSON] , як стверджує позивач, є колегою відповідача, до матеріалів справи не долучено та таких обставин судом не встановлено, а відтак, з врахуванням того, що його було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів, у суду відсутні підстави для сумнівів у достовірності показів останнього. Щодо посилань позивача на те, що за його зверненням щодо відповідача було відкрито кримінальне провадження за фактом заволодіння належними позивачу квартирами шахрайським способом то дійсно з матеріалів справи вбачається, що за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 березня 2017 року було внесено відомості за №12017140080001028, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 15), водночас, таке було відкрито за фактом вчинення шахрайських дій невідомою особою та в матеріалах справи відсутні відомості про рух такого. Також за повідомленням [PERSON] від 29 серпня 2017 року про те, що візуально знайома особа шляхом входження в довіру шахрайським методом заволоділа правом власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , було відкрито кримінальне провадження №12017140040002215 за ч. 1 ст. 190 КК України (т. 2 а.с. 187). Як вбачається з листа першого заступника керівника Львівської місцевої прокурату №1 (т. 2 а/с 185-186), станом на 16 листопада 2020 року досудове розслідування вказаного кримінального провадження не було завершено, відомості про подальший рух такого у справі відсутні. Матеріали справи не містять доказів оголошення у зазначених кримінальних провадженнях будь-кому, в тому числі відповідачу [PERSON] , повідомлення про підозру з подальшим складенням обвинувального акту та скеруванням такого до суду для прийняття рішення. При цьому суд звертає увагу на те, що єдиним належним доказом вчинення особою шахрайства, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, є обвинувальний вирок суду. Також не можуть братись судом до уваги посилання позивача на те, що він під час укладення оспорюваного договору перебував у депресивному стані з втратою зору після смерті сина, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаного стану здоров`я та психічного стану в день укладення зазначеного договору 9 жовтня 2015 року позивачем до матеріалів справи не долучено. Так хоч з долученої стороною позивача виписки із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] (т. 2 а.с. 128) дійсно вбачається, що останньому встановлено діагноз поширена катаракта правого ока, зріла катаракта лівого ока, водночас дану виписку видано лікуючим лікарем лише 13 вересня 2017 року, а про скарги на зниження зору обох очей з 2015 року після перенесеного стресового стану в такій в анамнезі вказано зі слів особи без зазначення конкретної дати. Суд критично ставиться до посилань позивача на його стан здоров`я також з огляду на те, що син позивача помер [INFO] та стан здоров`я не був перешкодою позивачу після укладення оспорюваного договору 27 жовтня 2015 року для звернення до того ж приватного нотаріуса Загвойської Н.І. з заявою про прийняття спадщини після смерті сина (т. 1 а.с. 133). При цьому саме по собі можливе погіршення стану здоров`я позивача не свідчить про наявність в діях відповідача необхідних і передбачених законом ознак для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, на яку безпосередньо посилається позивач як на правову підставу своїх вимог. Окрім цього, з врахуванням того, що в позові та письмових поясненнях позивач [PERSON] вказує, що вважав, що підписує інший документ, суд звертає увагу на наступне. Можливість визнання судом недійсним правочину у разі, якщо особа, яка вчинила такий, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, передбачено ст. 229 ЦК України. При цьому істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 19 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, за вимогою вказаної вище норми ст. 229 ЦК України, необхідно встановити, чи дійсно мала місце помилка щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін цього договору. Водночас, з врахуванням наведеного вище, належних та допустимих доказів на підтвердження укладення ним оспорюваного договору під впливом помилки позивачем суду також не надано. Відтак жодних підстав для визнання недійсним укладеного сторонами 9 жовтня 2015 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] судом під час розгляду справи не встановлено, а відтак дана вимога позову не підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про визнання недійсними витягів про реєстрацію права власності на [PERSON] суд звертає увагу на те, що позов не містить жодних обґрунтувань та зазначення правових підстав такої, дана вимога безпосередньо пов`язана з вимогою позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а відтак також задоволенню не підлягає. Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, дослідивши надані докази, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи, а також в судових засіданнях, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Так згідно з ч.ч. 1, 2 вказаної статті Кодексу судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до переконання про повну відмову в задоволенні позову, відтак з урахуванням вимог ч. 2 ст.\~164\~ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. Відповідачем доказів понесення судових витрат не надано, а тому підстави для їх стягнення відсутні. Крім того,\~у відповідності\~до положень\~ч.\~9\~ст.\~158\~ЦПК України\~вжиті ухвалою\~суду від\~14\~вересня 2017\~року заходи\~забезпечення позову,\~якою накладено\~арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності відповідачу [PERSON] , слід скасувати.

Outcome: dismissed