Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача, розірвання договору та стягнення коштів, обґрунтовуючи свої вимоги таким. 20 серпня 2019 року між нею та ФОП [PERSON] був укладений договір № GG00329 з організації робіт щодо виготовлення та передачі у власність ПВХ конструкцій (виготовлення вікон). Того ж дня 20 серпня 2019 року на ім`я позивачки був оформлений кредит у ТОВ «Фінансова компанія Центр фінансових рішень» на суму 20952 грн 00 коп., які було доручено виплатити шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок відповідача, які в цей же день і були перераховані. Однак 03 вересня 2019 року (на 14 день після оформлення договору) позивачка звернулася до відповідача з письмовою заявою про розірвання договору по виготовленню ПВХ конструкцій, оскільки вартість виробів не відповідає обумовленій між сторонами, і того ж дня повідомила ТОВ «ФК ЦФР» про відмову від споживчого кредиту. ФОП [PERSON] відмовляється від розірвання договору, оскільки заява отримана через 17 днів, а грошові кошти переведені заводу виробнику. Однак станом на час звернення до суду (04 січня 2022 року) вікна позивачу не доставлені, тому позивачка і звернулася до суду з позовом про розірвання договору та стягнення грошових коштів на придбання ПВХ конструкцій в розмірі 20952 грн 00 коп. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 21 березня 2023 року до участі у справі було залучено ТОВ «Фінансова компанія Центр фінансових рішень» як третю особу, оскільки рішення у цій справі може вплинути на їхні права та обов`язки як кредитора. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, надавши заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, а справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач ФОП [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення на його адресу рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося до суду з відміткою «вручено особисто 03.06.23». Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Центр фінансових рішень» повторно у судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася своєчасно і належним чином, шляхом направлення на їх адресу рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до положень п. 1, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є, зокрема, день вручення судової повістки під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. При цьому від ФОП [PERSON] до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 20 серпня 2019 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем ФОП [PERSON] укладений договір - індивідуальний номер замовлення № GG00329, за умовами якого [PERSON] доручила, а ФОП [PERSON] зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій (вироби) за ціною виконавця, в якому сторони визначили вартість виробів у розмірі 20952 грн 00 коп. (а.с. 4). З метою оплати послуг, визначених договором від 20 серпня 2019, позивач оформила договір споживчого кредиту з ТОВ «Фінансова компанія Центр фінансових рішень», за № 2174112084, яка включає суму кредиту у 20952 грн 00коп, які доручено сплатити ФОП [PERSON] , 800 грн 00 коп., які доручено сплатити ТОВ «Лікар Онлайн»; 1885 грн 65 коп., які доручено сплатити ПАТ «Страхова компанія ТАС», 200 грн 00 коп., які доручено сплатити ТОВ «майСейфеті». 03 вересня 2019 року позивачка особисто звернулася до ФОП [PERSON] з вимогами про розірвання укладеного договору, який згідно з рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення було отримано ФОП [PERSON] 06 вересня 2019 року. 03 вересня 2019 року позивачка також звернулася до ТОВ «Фінансова компанія Центр фінансових рішень» з заявою про відмову від договору споживчого кредиту на підставі п. 8 кредитного договору. Відповідно до відповіді ФОП [PERSON] , [PERSON] повідомлено, що замовник підтвердив своїм підписом у договорі, що всі умови погоджені із замовником та добровільно ним прийняті. Замовник не був введений в оману щодо обставин, які мають істотне значення, всі умови оплати були обумовлені в договорі і прийняті замовником. А у договору зазначено, що у разі придбання ПВХ конструкцій в кредит, договір не підлягає розірванню, тому що банком переведені грошові кошти за замовлення, яке ними в свою чергу було переведено заводу-виробнику. Крім того, заява про розірвання договору була отримана 06 вересня 2019 року. Тобто через 17 днів після підписання, а за цей час замовлення вже почало виконуватися. Згідно ч. 1 ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Частиною 3 ст.\~865\~ЦК України встановлено, що до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Частина 2 ст.\~867\~ЦК України передбачає, що замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Частиною 3 ст.\~12\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» передбачено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Отже, нормами матеріального права встановлено право замовника (споживача) відмовитися від договору побутового підряду та право на повернення сплачених коштів. Проте, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, що замовлення позивача на виготовлення ПВХ конструкцій прийнято до роботи до його анулювання, тобто до подання 03 вересня 2019 року позивачем заяви про розірвання договору, то у суду відсутні підстави вважати, що відповідачем на той час матеріал вже був нарізаний або розкроєний під розмір, визначений позивачем, а в подальшому сам факт отримання цієї заяви відповідачем взагалі припинив будь-які зобов`язання по виконанню договору побутового підряду, укладеного з позивачем. Отже, підсумовуючи викладене та враховуючи, що позивач у передбачений законом строк та спосіб повідомив відповідача - ФОП [PERSON] про розірвання договору (індивідуальний номер замовлення № GG00329) від 20 серпня 2019 року, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для його розірвання. Наслідком розірвання договору (індивідуальне замовлення № GG00329) від 20 серпня 2019 року є стягнення з ФОП [PERSON] всієї сплаченої суми на виконання цього договору № GG00329 від 20 серпня 2019 року у розмірі 20952 грн 00 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.* Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час судового розгляду вказаної справи позивачем були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги. Відповідачем, всупереч вимог ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про повне задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Оскільки суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а позивач відповідно до Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» звільнена від сплати судового збору при пред`явленні позову, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Вказана позовна заява була подана до суду 05 січня 2022 року та містить одну вимогу майнового і одну вимогу немайнового характеру. Згідно з п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового розміру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (992 грн 40 коп.), і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (12405 грн 00 коп.). Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового розміру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (992 грн 40 коп.). Таким чином, підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру щодо розірвання договору у розмірі 992 грн 40 коп. та за позовну вимогу щодо стягнення коштів у розмірі 992 грн 40 коп. (оскільки 1 % від суми стягнення буде становити менше ніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 209 грн 52 коп.) з відповідача. На підставі договору № GG00329 від 20 серпня 2019 року, ст. 12 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 865, 867 ЦК України,

Outcome: approved