Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 390 від 18.04.1996 року , виданого державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори Карбан Л.М. на праві приватної власності належить 1/2 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Інша частина будинку належить матері позивача - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя № 393 від 18.04.1996 року, виданого державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори Карбан Л.М. В будинку за адресою : [ADDRESS] також зареєстровані: [PERSON] -дружина позивача, [PERSON] -син позивача, [PERSON] - брат позивача та син співвласниці будинку, який за вказаною адресою не проживає з 2010 року. Не скасована реєстрація відповідача за вказаним місцем проживання порушує позивача житлові права відповідно до ст. 383 ЦК України, тому позивач змушений звернуться до суду з даним позовом. Ухвалою Лохвицького районного суду від 01.06.2023 року відкрито провадження в справі, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач по справі в судове засідання не з"явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. В судове засідання відповідач не з"явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце слухання справи. Третя особа на розгляд справи не з"явилася, подала заяву, якою не заперечує проти позову, справу просить розглядати без її участі. Згідно з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не надав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши та давши оцінку доказам по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 390 від 18.04.1996 року , виданого державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори Карбан Л.М. на праві приватної власності належить 1/2 житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Інша частина будинку належить матері позивача - [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя № 393 від 18.04.1996 року, виданого державним нотаріусом Чорнухинської державної нотаріальної контори Карбан Л.М. В будинку за адресою : [ADDRESS] також зареєстровані: [PERSON] -дружина позивача, [PERSON] -син позивача, [PERSON] - брат позивача та син співвласниці будинку. Як встановлено судом, [PERSON] в будинку фактично не проживає з 2010 року, що підтверджується Актом обстеження місця проживання та реєстрації від 13.12.2021 року та довідкою Заводської міської ради № 857 від 28.12.2021 року. Так, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк (правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 28.07.2021, справа № 754/15542/19). Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року). ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання житлом , що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі Баклі проти Сполученого Королівства від 11 січня 1995 року, пункт 63). Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності. ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Відповідач не проживає у вищезазначеному будинку з 2010 року. Факт реєстрації відповідача у вищевказаному будинку має для позивача негативні наслідки, порушує його права як співвласника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном. Суд визнає, що позовні вимоги позивача є законними та обгрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved