Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

У березні 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» заборгованість по сплаті 3% річних за користування кредитними коштами за Кредитним договором №0061/07/00-N від 18.12.2007 року у розмірі 7 021,06 доларів США та судовий збір Позов мотивовано тим, що між позичальником [PERSON] та АКБ «Форум» правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «БАНК ФОРУМ» 18.12.2007 року був укладений Кредитний договір №0061/07/00-N від 18.12.2007 року, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит розмірі 155 000,00 США зі строком повернення до 18.12.2026 року у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності. Відповідно до умов Договору встановлена плата за користування кредитом у розмірі 12% річних. Так, позивач вказує, що 26.03.2019 року між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №0002/19/5, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №0061/07/00-N. Відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Веста» за №06/08-2019 від 06.08.2019 року « Про перейменування ТОВ «Фінансова компанія «Веста» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» товариством змінено назву на Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста». Позивачем обґрунтовано 23 січня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив рішення по справі №761/26438/14-ц про стягнення боргу з боржника (відповідача), яким є [PERSON] , на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором №0061/07/00-N від 18.12.2007 року в сумі 116 221,66 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 782 330,54 грн., а тому позивачем нарахування трьох відсотків річних проведено на суму 116 221,66 США, яка стягнута за рішенням суду з відповідачки та не погашена нею за період із 20.02.2020 по 20.02.2023 і складає 7 021,06 доларів США. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва 27.03.2023 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом. Розгляд цивільної справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року у справі №761/26438/14-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до [PERSON] про стягнення боргу задоволені, стягнуто з відповідача на користь банку кошти в сумі 116221,66 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1782330,54 грн. та судові витрати в розмірі 3654, 00 грн.(а.с. 20-23). Даних, що вказане рішення набрало законно сили наявна в матеріалах справи не містить. У вказаному рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2015 встановлено наступні обставини: 18.12.2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Форум» було укладено кредитний договір № 0061/07/00-N та [PERSON] . Вимога-попередження позивача від 18.08.2014 р. про дострокове повернення кредиту відповідач [PERSON] залишила поза увагою. Станом на 17.11.2014 р. заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 116 221,66 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 782 330 грн. 54 коп. Заборгованість складається з: простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 5 439,79 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 83 422 грн. 52 коп., поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів в розмірі 99 240,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 521 906 грн. 33 коп., прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 6 849,53 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 105 041 грн. 45 коп., поточна заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 1 639,98 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 25 150 грн. 10 коп., сума пені з розрахунку 0,2% в день за простроченим процентами в розмірі 3 052,36 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 46 809 грн. 84 коп., що підтверджується наданим представником позивача розрахунком. При цьому, позивач при зверненні до суду з позовом визначив предмет позову, як стягнення 3% річних за користування кредитними коштами за Кредитним договором №0061/07/00-N від 18.12.2007 року у розмірі 7 021,06 доларів США. Однак, предметом спору у даній справі є стягнення суми боргу в розмірі 7 021,06 доларів США, яка складається 3% річних за період з 20.02.2020 по 20.02.2023, що виникла за кредитним договором про надання банківських послуг №0061/07/00-N від 18.12.2007 року та була стягнута за рішенням суду у справі №761/26438/14-ц, за період 20.02.2020 по 20.02.2023 за невиконання рішення суду. Окрім того, позивачем в обґрунтування переходу права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», позивач вказує, що 26.03.2019 року між ПАТ «БАНК ФОРУМ» та ТОВ «ФК «Веста» було укладено Договір про відступлення прав вимоги №0002/19/5, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило ТОВ «ФК «Веста», а ТОВ «ФК «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за Договором кредиту №0061/07/00-N, а також позивачем долучено до позовної заяв ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року, якою замінено стягувача у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №761/26438/14-ц виданого Шевченківським районним судом м. Києва від 04 червня 2015 року на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» (а.с. 25-28). Однак, вказана копія ухвали містить відмітку, що станом на 11.10.2019 року вказана ухвала, не набрала законної сили. Таким чином, належних, допустимих та достатніх доказів того, що позивача було замінено стягувачем у виконавчому листі чи виконавчому провадженні виданого на виконання рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року у справі №761/26438/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Форум» суму у ромзірі 116221,66 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1782330,54 грн. та судові витрати в розмірі 3654, 00 грн., матеріали справи не містять. При цьому, 26.03.2019 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Веста» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 0002/19/5, відповідно до якого ПАТ «Банк «Форум» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Веста», а ТОВ «Фінансова компанія «Веста» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту № 0061/07/00-N (а.с. 11-14). Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» від 06 серпня 2019 року №06/08-2019 змінено назву з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестхіллс Веста» Як передбачено ч.1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас, положеннями ч.ч.1, 2, 5 ст. 442 ЦПК України встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 530 та ст. 599 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З правового аналізу зазначених вище норм вбачається, що з метою належного виконання зобов`язання сторонам договору необхідно дотримуватися визначених у договорі строків сплати коштів. Прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно із ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування за ч.2 ст. 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, нарахованого на суму боргу, має компенсаційний характер, а не штрафний, зважаючи на що три проценти річних за даною статтею не є неустойкою, в розумінні ст. 549 ЦК України. З правового аналізу вказаної норми вбачається, що нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та стягнутими заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2015 року, відомості, про набрання законної сили яким, матеріали справи не містять. У разі, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Як уже зазначалось, та встановлено рішенням від 23.01.2015 суду по справі № 761/26438/14-ц, що відповідач [PERSON] не виконувала належним чином зобов`язання за кредитним договором №0061/07/00-N від 18.12.2007 року, зважаючи на що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 17.11.2014 р., яка становила 116 221,66 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 782 330 грн. 54 коп. Заборгованість складається з: простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 5 439,79 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 83 422 грн. 52 коп., поточна заборгованість по поверненню кредитних коштів в розмірі 99 240,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 521 906 грн. 33 коп., прострочена заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 6 849,53 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 105 041 грн. 45 коп., поточна заборгованість за нарахованими процентами в розмірі 1 639,98 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 25 150 грн. 10 коп., сума пені з розрахунку 0,2% в день за простроченим процентами в розмірі 3 052,36 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 46 809 грн. 84 коп., що підтверджується наданим представником позивача розрахунком. Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18 визначено, що правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Таким чином зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Зважаючи на зазначене вище, з урахування заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2015 року, яким стягнуто суму боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Проте, незважаючи на зазначене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Позивачем обґрунтовано 3 відсотки річних від простроченої суми та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України за такий період прострочення - з 20.02.2020 року по 20.02.2023 року. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що вказаний позивачем період, а саме дата, з якої нараховано три проценти річних, є безпідставним та необґрунтованим. Оскільки наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 процентів річних та інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Згідно із ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав та інтересів фізичних та юридичних осіб. Разом із тим, відповідно до положень ст. 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням сили рішенням суду. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни. З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору сплив у зв`язку із зверненням позивача до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Позивач реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом розгляду якого було ухвалене зазначене вище заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року. Отже задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором припинило його дію на майбутнє. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору. Зважаючи на те, що в розумінні статті 653 ЦК України зобов`язання за кредитним договором про №0061/07/00-N від 18.12.2007 року припинились з моменту набрання рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2015 року законної сили (відомості про набрання вказаним рішенням суду законної сили матеріали справи не містять), права та інтереси позивача (кредитодавця) після розірвання кредитного договору забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України з дня набрання заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2015 року законної сили. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 проценти річних та інфляційні втрати визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 процентів річних та інфляційних втрат за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. При цьому, матеріали справи не містять доказів та позивачем не зазначено в позовній заяві, щодо отримання виконавчого листа за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2015 року у справі № 761/26438/14-ц та його звернення до примусового виконання, даних щодо можливого часткового погашення заборгованості із урахування того, що рішення було винесено уже більше 8 років тому. У зв`язку із викладеним, суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок 3 процентів річних. Невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати 3 проценти річних, є не зобов`язанням за кредитним договором №0061/07/00-N від 18.12.2007 року, а трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2015 року, дані про виконання якого матеріали справи не містять. При обрахунку 3 процентів річних, за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеній судовому рішенні у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц. При цьому враховуючи висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.04.2019 у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18 індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці; якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) спостерігалася інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто відбулося дефляція). Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язко доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю. За загальним правилом, у відповідності зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи - у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed