Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

В січні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини - [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Також просить визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частку домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина та за прийняттям якої позивачка звернулась в установленому порядку і фактично вступила в управління майном. Крім неї, спадкоємцями також був чоловік померлої [PERSON] та сестра - [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , заповівши усе своє майно [PERSON] . Постановою державного нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері через відсутність документів, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно, а також через неможливість встановити коло можливих спадкоємців, які разом проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та є такими, що прийняли спадщину через ненадання довідки органу реєстрації місця проживання. Позивачка вказує, що її батьки були співвласниками домоволодіння [ADDRESS] , оскільки набули дане майно в період шлюбу за рахунок спільної праці подружжя, на час відкриття спадщини після смерті матері вона постійно проживала з батьками, була зареєстрованою там, а отже є підстави для задоволення позову, так як іншим чином даний спір вирішити не можливо. Ухвалою від 27 січня 2022 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 08 червня 2022 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано до суду відзив на позов в якому просять відмовити в задоволенні позову із посиланням на те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, [PERSON] видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, доказів тому, що [PERSON] ставила питання про визнання її співвласницею будинку не надано. Також вказують, що позивачка не проживала в 2005 році у батьків, а була лиш там зареєстрованою. Крім того просять застосувати строк позовної давності, оскільки про свої порушені права дізналась ще у 2005 році, однак звернулась до суду аж у 2022 році. 30 червня 2022 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано до суду відзив на позов, в якому вважають вимоги позивача підставними, адже позивачка на день смерті матері проживала разом з нею, прийняла спадщину вступивши в фактичне управління майном та в установленому порядку звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Спірне майно належить до спільного майна подружжя, а тому частки належить її матері - [PERSON] . Ухвалою від 19 жовтня 2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник, кожен окремо, позовні вимоги підтримали. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, вказаних у відзиві та просив застосувати строки позовної давності, оскільки вважав, що вони позивачкою пропущені, адже про порушення своїх прав позивачка дізналась ще в 2005 році. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори обов`язки якої тимчасово виконує Шоста дніпровська державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, надіслали до суду заяву про слухання справи за їх відсутності та просять винести законне рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв С.П. в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про слухання справи за його відсутності відповідно до діючого законодавства. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами, батьками яких є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (Т.1 а.с. 7, 19). [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 4 листопада 1962 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (Т.1 а.с. 158-159). 21 травня 1963 року [PERSON] придбав 3/7 частини домоволодіння по [ADDRESS] , що знаходиться на масиві Ігрень, домоволодіння складається з двох жилих будинків і господарських будівель та розташовані на земельній ділянці площею 1751 м.кв., що підтверджується договором (т.2 а.с 4-5). Рішенням виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 27 липня 1979 року №753 надано дозвіл [PERSON] на будівництво нового житлового будинку на заміну зруйнованих 3/7 частини від усього домоволодіння [ADDRESS] . Згідно рішення виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 лютого 1981 року №163 про поділ земельного участку та домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних двори, поділено домоволодіння [ADDRESS] на два самостійних двори із виділенням земельної ділянки та присвоєнням поштової адреси(Т. 1 а.с. 163). Згідно рішення виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 17 червня 1981 року №750 затверджено акт готовності в експлуатацію житлового будинку [PERSON] жилою площею 60.3 кв.м., корисною площею 69.9 кв.м. та визнано право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] 30 березня 1983 року виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів [PERSON] видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] . Дані обставини підтверджуються матеріалами інвентарної справи за адресою : [ADDRESS] . (т. 2 а.с. 4-10). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (Т.1 а.с.8). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 грудня 2020 року. [PERSON] було видано свідоцтво про його поховання (а.с. 12 Т.1). 6 червня 2005 року [PERSON] звернулась до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про відмову від належної їй за законом частки у спадщині після смерті матері [PERSON] на користь батька - [PERSON] . А 25 липня 2005 року [PERSON] відкликала свою заяву від 6 червня 2005 року та подала заяву з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що складається з домоволодіння [ADDRESS] , грошових внесків з відповідними відсотками та компенсаціями. 6 липня 2021 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане нерухоме майно, та неможливість встановити коло спадкоємців про що державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори, в.о. Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори - Гайворонською Т.О. винесено постанову, що підтверджується матеріалами спадкової справи та сторонами не оспорюється (а.с.96 -108 Т.1) За життя [PERSON] на випадок своєї смерті заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось [PERSON] , що підтверджується заповітом, який посвідчений 4 вересня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. (а.с. 78 Т.1). 23 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу Базилєва С.П. із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (Т. 1 а.с.174). На час розгляду справи свідоцтво про право на спадщину не видано, що сторонами не оспорювалось. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності на будинок [ADDRESS] (Т. 1 а.с. 14). Тлумачення ч. 1 ст. 293 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів. Юридична природа встановлення факту, що має юридичне значення передбачає собою настання наслідку у вигляді виникнення, зміни або припинення суб`єктивних цивільних прав, юридичних обов`язків, а також цивільних правовідносин в цілому. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої\~статті 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга\~статті 5 ЦПК України). Відповідно до частини другої\~статті 315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктами 2, 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою\~статті 29 ЦК України\~визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Право на вибір місця проживання закріплено у\~статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положення частини третьої\~статті 1268 ЦК України\~вказують на необхідність для прийняття спадщини саме постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрації їх місця проживання за однією адресою, що за певних обставин може бути відмінним один від одного (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі\~\~ № 569/15147/17, від 12 січня 2022 року у справі № 446/53/16-ц). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивачка просить встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини - [INFO] за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що спадщину вона прийняла, шляхом подання заяви до нотаріальної контори, однак їй відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину. Як слідує з матеріалів спадкової справи та з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 6 липня 2021 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на вказане нерухоме майно, та неможливість встановити коло спадкоємців. Тобто в даному випадку не ставиться під сумнів факт проживання позивача разом із спадкодавцем, її право на спадкування за законом, адже вона проживала та була зареєстрована за вказаною адресою, що також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та подала в установленому порядку та строки заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, яку прийнято нотаріусом, однак було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини не з підстав відсутності доказів підтвердження проживання позивача з матір`ю на час смерті та відкриття спадщини, а через неможливість встановлення кола спадкоємців та відповідно визначення частки позивача у спадщині. Відповідно встановлення даного факту не несе жодних юридичних наслідків, ніким не оспорюється, відповідно відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Крім того, позивачка просить визнати за собою право власності на 1/6 частку домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно із частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме\~ЦК Української РСР\~1963 року та КпШС України. Статтею 22 КпШС України\~ визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до\~статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Статтею 29 КпШС України\~було визначено, що, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, спірний житловий будинок за адресою [ADDRESS] [PERSON] побудував на місці зруйнованого будинку в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Дана обставина сторонами не оспорюються. Однак як слідує з матеріалів інвентарної справи, 30 березня 1983 року виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів [PERSON] видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] . Згідно зі\~статтею 101 ЦК Української РСР\~(чинного на дату побудови спірного будинку) в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян з числа зазначених в частині другій цієї статті на частину будинку не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Проте в багатоквартирному будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників подружжя, що проживає спільно, їх неповнолітні діти можуть мати лише одну квартиру. За загальним правилом, визначеним\~статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Позивачка звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування не заявляла вимогу щодо визнання будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, зважаючи на ту обставину, що в матеріалах справи наявне свідоцтво на право особистої власності одного з подружжя та обставина, що дане майно є спільною власністю подружжя заперечувалась представником відповідача. Також не оспорювалось свідоцтво про особисту власність [PERSON] на будинок. Крім того, позивачем заявлено вимогу про визнання права власності про визнання права на частку в домоволодінні, тобто і на земельну ділянку, однак жодною із сторін не надано доказів тому, що земельна ділянка, яка використовується для обслуговування будинку перебувала у власності кого не будь, за таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову з цих підстав. Крім того, представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Зважаючи на ту обставину, що вимоги позивача не підлягають до задоволення по суті, суд не вбачає підстав для вирішення питання щодо застосування строку позовної давності.

Outcome: dismissed