Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-15 00:00:00

23.06.2021 р. позивач [PERSON] звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, в якій просила суд поновити пропущений строк на подачу позову, визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві № 188-ос від 22.12.2020 про звільнення [PERSON] з посади інспектора сектору матеріально технічного забезпечення у зв`язку із скороченням численності посади державної служби, внаслідок зміни структури та штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з припиненням державної служби. Поновити позивача в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Миколаєві та на посаді інспектора сектору матеріально технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. Стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.01.2021 по дату винесення судового рішення. В обґрунтування позову зазначила, що Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, №10-ос від 05.02.2019 року позивача було призначено на посаду інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, з 07 лютого 2019 р. 22 жовтня 2020 року позивачу вручено Попередження про наступне вивільнення, у тексті якого зазначалось, що у зв`язку з реорганізацією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, позивач попереджається про наступне скорочення посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, та наступне звільнення на підставі п.1 частини 1 статті 40 КзпП. Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, № 188-ос від 22.12.2020 позивача звільнено з посади у зв`язку з скорочення чисельності штату працівників. З цим наказом позивача ознайомлено та вручено його копію 22 грудня 2020 року. Вважала, що вказаний наказ є незаконним та прийнятий з порушенням вимог законодавства про працю. Вказала, що реорганізації фактично не було, при звільненні позивача, відповідачем допущено дискримінацію та свавілля щодо права позивача на працю та, як наслідок, дії відповідача суперечать принципу верховенства права. Зазначила, що факт дискримінації підтверджується тим, що структурний підрозділ, у якому працював позивач, зберігся з тими ж функціями та завданнями. Зміни стосувалися лише зміни назви структурного підрозділу - слово «сектор» змінено на слово «відділ». А назву посади позивача змінено з інспектора на провідного інспектора з залишенням тих самих посадових обов`язків. Деяких працівників при цьому було переведено з «сектору» до «відділу», а позивача - звільнено, при цьому на посаду провідного інспектора було переведено працівників, які працювали до того водіями в вказаному секторі та є менш кваліфікованими для виконання обов`язків провідного інспектора. Звільнивши позивача на підставі п.1 ч. І ст. 40 КЗпП України, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача на рівнозначній посаді, а також не взяв до уваги кваліфікацію позивача, що свідчить про порушення встановленого порядку його звільнення. Позивач зазначила, що при звільненні позивача з посади інспектора сектору матеріально технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, у відповідача була можливість перевести позивача на посаду у новоствореному відділі матеріально технічного забезпечення оскільки зміни стосувалися лише перейменування структурного підрозділу з «сектору» на «відділ» і при цьому збереглася посада разом з функціональними обов`язками. Однак позивачу відповідачем не було запропоновано жодної вакансії. Крім того, [PERSON] повідомила, що відразу після звільнення у неї тяжко захворів батько, який потребував постійного догляду та допомоги з боку останньої. Тому у неї не було як моральної, так і фізичної можливості проаналізувати ситуацію з її звільненням. Крім того, так як у зв`язку зі звільненням позивач втратила значну частину прибутку, а кошти отримані з пенсії значною мірою витрачались на лікування батька, остання була позбавлена можливості звернутися за правовою допомогою до спеціаліста, так як сама вона не є спеціалістом в області трудового права. 18.06.2021 року позивач у приватній розмові з колишнім співробітником, який також працював в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, на аналогічній посаді дізналася, що її звільнено з порушенням вимог законодавства та вона має право звернутися до суду з позовом щодо захисту своїх порушених прав. До цього моменту позивач не знала та не могла знати з поважних причин про порушення свого права. Ухвалою суду від 25.06.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. 09.09.2021 р. через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що 03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України №305-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» яким внесені зміни до Закону №794-VIII та який набрав чинності 27 грудня 2019 року. Зокрема, змінено правовий статус Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган (стаття 1 Закону №794-VIII). Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві від 20.10.2020 № 201ДСК затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 5 ТУ ДБР у м. Миколаєві, які введено в дію з 23.12.2020. Внаслідок введення в дію вищезазначеного штатного розпису зі складу структурних підрозділів ТУ ДБР у м. Миколаєві було виведено, зокрема Сектор матеріально-технічного забезпечення кількістю 10 штатних посад та введено Відділ матеріально-технічного забезпечення кількістю 5 штатних посад. Тим самим відбулось скорочення чисельності та штату працівників внаслідок зміни штатного розпису ТУ ДБР у м. Миколаєві. З вищевикладеного, вбачається, що посада «інспектор» сектору матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві виведена з штатного розпису, а отже таку посаду скорочено. Враховуючи дану обставину, наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві «Про попередження працівників» від 22.10.2020 № 156-ос, Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Миколаєві доручено персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві, посади яких з 23.12.2020 скорочуються, про наступне вивільнення. 22 жовтня 2020 року за вих. № 01/12/22008 від 22.10.2020 позивачу вручено «Попередження про наступне вивільнення» у зв`язку з реорганізацією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, відповідно [PERSON] було попереджено про наступне скорочення посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, яку вона обіймала, по закінченню двох місяці з моменту вручення цього попередження. Наказом ТУ ДБР у м. Миколаєві № 188-ос від 22.12.2020 [PERSON] звільнено з посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, 23.12.2020 у зв`язку скороченням чисельності та штату працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, на підставі п.п. 2,5 ч. З ст. 13, ч. 5 ст. 14 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», п. 1 ст. 40, ст. 44 Кодексу законів про працю України. У відзиві зауважили, що накази ДБР від 15.10.2020 № 581, від 20.10.2020 № 201 дск, позивачем взагалі не оскаржувалися. Вказав, що посилання у позовній заяві на те, що позивач має переважне право залишення на роботі у разі скорочення чисельності чи штату працівників відповідно до статті 42 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку із скороченням підлягають декілька працівників, і роботодавець у такому випадку зобов`язаний враховувати наявність переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочуються. Проте, відповідач звертає увагу, що скороченню підлягали всі посади сектору матеріально-технічного забезпечення, тобто всі посади, тотожні тій, яку займав позивач (посади інспекторів), підлягали скороченню по всьому ТУ ДБР у м. Миколаєві, що, на їх думку, свідчить про відсутність порушень відповідачем вимог статті 40, 42, частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Також представник відповідача зазначив, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що в ТУ ДБР у м. Миколаєві відбулась лише зміна назви посади з «інспектора» на «провідного інспектора» з залишенням тих самих посадових обов`язків. Враховуючи, що у секторі матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві крім скорочення посади «інспектор» були скорочені посади «завідувач господарства» та «водій», функції та завдання за вказаними скороченими посадами, з метою безперебійного функціонування правоохоронного органу, були розподілені на нововведені посади провідних інспекторів. Пояснив, що згідно з посадовою інструкцією провідного інспектора Відділу матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві, ця посада потребує відповідної підготовки та спеціальної освіти, пов`язаної з необхідністю оперативного обслуговування, ремонту електроустановок, проходження навчання з охорони праці, основ електробезпеки, пожежної безпеки, гігієни праці, надання першої допомоги потерпілим, стажу роботи на посаді водія. Позивач має освіту юриста, тобто його освіта та кваліфікація не відповідає вимогам, що пред`являються до посади провідного інспектора Відділу матеріально-технічного забезпечення. Крім того, надаючи додаткові пояснення 28.03.2023 р, представник відповідача також зазначив, що позивачем були порушені строки звернення до суду. Посилання позивача на те, що вона не є спеціалістом у трудовому праві не можуть братися до уваги, оскільки через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися про їх порушення не можуть бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду при тому, що позивач має юридичну освіту. Вказав, що жодних доказів поважності пропуску строку, які об`єктивно підтверджують наявність непереборних обставин, які перешкоджали вчасному зверненню до суду позивачем не надані, а тому у задоволенні позову належить відмовити. В судовому засіданні позивач підтримала позов, надала пояснення, аналогічні змісту позову та додатково пояснив, що про можливість запропонувати іншу роботу свідчать саме накази про переведення на посади провідного інспектора колишніх водіїв [PERSON] та [PERSON] , які відповідач безпідставно не надав на законну вимогу суду,намагаючись приховати вказаний факт. Твердження відповідача у відзиві на позивну заяву про те, що скороченню підлягали всі посади сектору матеріально-технічного сектору забезпечення та відповідно були звільнені всі працівники вказаного сектору, без переважного права при працевлаштуванні працівника, чия посада скорочується, та інших працівників, які такого права не мають, але їх посади також скорочується, є не правдивими. Так як є накази про переведення таких працівників ( [PERSON] та Сурков). Зазначила, що має необхідний досвід роботи та відповідну підготовку пов`язану з необхідністю оперативного обслуговування, ремонту електроустановок, проходження навчання з охорони праці, основ електробезпеки, пожежної безпеки, гігієни праці. В судовому засіданні представник відповідача надала пояснення аналогічні відзиву на позов. Додатково пояснила, що у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань змінено організаційну структуру та штатний розпис ТУ ДБР у м. Миколаєві. Підкреслила, що у секторі матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві крім скорочення посади «інспектор» були скорочені посади «завідувач господарства» та «водій», функції та завдання за вказаними скороченими посадами, з метою безперебійного функціонування правоохоронного органу, були розподілені на нововведені посади провідних інспекторів, відповідно кваліфікаційні вимоги до посади провідного інспектора відділу МТЗ були змінені. Пояснила, що згідно з посадовою інструкцією провідного інспектора Відділу матеріально-технічного забезпечення ТУ ДБР у м. Миколаєві, ця посада потребує відповідної підготовки та спеціальної освіти, пов`язаної з необхідністю оперативного обслуговування, ремонту електроустановок маги посвідчення III групи з електробезпеки відповідно до НПАОП40.1-1.01-97), яке у позивача відсутнє, проходження навчання з охорони праці, основ електробезпеки, пожежної безпеки, гігієни праці, надання першої допомоги потерпілим, стажу роботи на посаді водія не менше 1 року (при цьому стаж роботи на посаді водія не є тотожним поняттям з водійським стажем, який є у позивачки). Разом з тим вказала що, позивач має освіту юриста, тобто її освіта та кваліфікація не відповідає вимогам, що пред`являються до посади провідного інспектора Відділу матеріально-технічного забезпечення. Наявність вищої освіти не є визначальним критерієм, для ефективного виконання обов`язків на новостворених посадах, при цьому спеціальним кваліфікаційним вимогам за посадою позивачка не відповідала. Представник відповідача наполягала, що ним не порушено вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника з огляду на те, що в ТУ ДБР у м. Миколаєві дійсно відбулось скорочення чисельності штату працівників, позивачка попереджалась про наступне вивільнення за два місяці з дати її попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення у відповідача були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані позивачці за її кваліфікацією та досвіду роботи. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані докази, суд приходить до такого. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи. Так, частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до частини 1 та 2 статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Вимогами частини 3 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України Про зайнятість населення, власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Положеннями частини 1 статті 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Частиною 2 статті 42 КЗпП України, визначено працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховного Суду звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 09 квітня 2020 року у справі № 182/1670/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 683/1084/17 та інш.). Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України. У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо. Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади. Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. Тобто у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП України. Крім того, при проведенні вивільнення орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Така правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 липня 2020 року у справі 2а-9821/11/2670, від 11 липня 2018 року у справі №816/1232/17, від 15 травня 2020 року у справі №П/811/2408/15, від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13-a, від 13 жовтня 2021 №360/2308/20 та інш. У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Судом встановлено, що Наказом в.о. директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві від 05.02.2019 № 10-ос призначено [PERSON] на посаду інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, з 07 лютого 2019 року, з випробуванням строком три місяці. Наказом Державного бюро розслідувань від 15.10.2020 № 581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», а саме п.п. 1.3. затверджено, зокрема, структуру Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві штатною чисельністю 116 штатних одиниць. 20.10.2020 Наказом Державного бюро розслідувань № 201 дск, а саме пунктом 2, затверджено зміни до штатного розпису на 2020 рік № 5 Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, які вводяться в дію з 23 грудня 2020 року. Відповідно до вказаних змін, зі складу структурних підрозділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві було виведено, зокрема, сектор матеріально-технічного забезпечення кількістю 10 штатних посад, в тому числі 2 посади інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення, та введено відділ матеріально-технічного забезпечення кількістю 5 штатних посад, серед яких 2 посади провідного інспектора. 22 жовтня 2020 року ТУ ДБР у м. Миколаєві винесено Наказ № 156-ос Про попередження працівників про наступне вивільнення. 22 жовтня 2020 року [PERSON] ознайомилася з попередженням про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві. Наказом директора Державного бюро розслідувань від 22.12.2020 № 188-ос звільнено [PERSON] , інспектора сектору матеріально-технічного забезпечення, 23 грудня 2020 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві. 23.06.2021 р. не погодившись з вказаним наказом, [PERSON] звернулась в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом про визнання неправомірними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, статтею 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено тримісячний строк на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, а у справах про звільнення місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Частина перша статті 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення y зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. При цьому, згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-895цс15, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як уже зазначалося, за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 та у справі № 911/3677/17. Оцінюючи поважність зазначених причин пропущення позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке. За змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права позивача на поновлення його трудових прав. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Як було встановлено судом, із попередженням про наступне вивільнення [PERSON] була особисто ознайомлена 22.10.2020 р., про що свідчить її власноручний підпис на Попередженні про наступне вивільнення від 22.10.2020 № 01/12/ [NUMBER] , складений на ім`я [PERSON] . Про своє звільнення з посади відповідно до Наказу про звільнення [PERSON] від 22.12.2020 р. № 188-ос остання також була обізнана та не заперечує це у своїй позовній заяві. За захистом своїх прав [PERSON] звернулася до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовною заявою про визнання неправомірними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише 23.06.2021 р. Зазначаючи, що строк на звернення до суду з даним позовом позивачем був пропущений з поважних причин, [PERSON] вказала, що відразу після звільнення тяжко захворів її батько, який потребував постійного догляду та допомоги з боку останньої. Як доказ на підтвердження своїх тверджень остання надала суду Виписку з медичної карти стаціонарного хворого кардіологічного центру № 17648/1792, виданою КНП Миколаївською обласною клінічною лікарнею 05.01.2021 р, з якої вбачається, що [PERSON] , [INFO] , перебував на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі з 21.12.2020 р. до 05.01.2021 р. Також позивач надала ксерокопію дослідження, датованого 21.03.2021 р Спіральної КТ-ангіографії черевного відділу аорти та артерій нижніх кінцівок з внутрішньовенним болюсним введенням ультравітсу 370 на ім`я [PERSON] , [INFO] . Інші медичні документи, надані позивачем [PERSON] на ім`я [PERSON] , суд не приймає до уваги, оскільки всі вони свідчать про звернення останнього до медичних закладів після звернення позивача [PERSON] з даним позовом до суду, тобто після 23.06.2021 р. (зокрема перебування [PERSON] на лікуванні у червні 2022 р.; з 13.09.2022 р.; з 02.02.2023 р. до 13.02.2023 р.). Доказів того,\~що,\~як зазначає\~позивач у\~додаткових поясненнях\~від 28.03.2023\~р.,\~ [PERSON] \~у квітні-травні\~2021\~р.\~хворіла на\~COVID-19 та перебувала на ізоляції суду не надано. Враховуючи зазначені обставини, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем був пропущений строк на звернення до суду з поважних причини. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та пункті 54 рішення «Круз проти Польші» від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава- учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною y спорі, є підставою для відмови y позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За таких\~обставин,\~суд вважає\~необхідним відмовити\~в задоволенні\~позову [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Миколаєві, про визнання неправомірними дій, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи вимоги п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed