Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договорами позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.06.2021 року між ним та відповідачем був укладений договір позики відповідно до якого позивач надав [PERSON] позику в сумі 8885 доларів США, що на день отримання коштів становило 244075,00 грн., зі строком повернення до 30.07.2021 року. Факт отримання відповідачем суми позики підтверджується розпискою від 01.06.2021 року. Однак, відповідач суму боргу у визначений договорами строк не повернув, чим порушив прийняті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 8885 доларів США. Позивач також вважає, що відповідач відповідно до п. 4.3 договору позики від 01.06.2021 року зобов`язаний сплатити на його користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення боргу, а саме з вересня 2021 року по травень 2022 року в сумі 41980,90 грн., а також штраф у розмірі 30% від суми позики, що складає 73222,00 грн. та 3% річних від простроченої суми за період з 31.07.2022 року по 12.07.2022 року в сумі 6961,15 грн. Крім того, просив стягнути проценти на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 01.06.2021 року по 12.07.2022 року в сумі 28509,96 грн. На підставі викладеного, вказані суми підлягають стягненню з відповідача. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.07.2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 18.08.2022 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2022 року заяву передано головуючому судді Мазур Ю.Ю. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.09.2022 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено. 15.09.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування коштами, індексу інфляції та штрафу посилаючись на те, що у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ст. 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавствами актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Щодо застосування ст. 625 ЦК України зазначив, що у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Щодо звільнення від штрафу за позикою зазначив, що пп. 2 п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Крім того, відповідач заперечує проти відсотків, про які було написано в розписці, так як ЦК України не передбачено отримання відсотків по розписці однієї фізичної особи від іншої, оскільки позика була взята на власні потреби. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просив здійснювати розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а також залучити до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , яка на момент складання розписки була його дружиною. 27.09.2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що відповідач помилково вважає штрафну санкцію (повернення коштів з врахуванням індексу інфляції), передбачену сторонами у п. 4.3 договору, процентами за користування чужими коштами, а відтак стягуване позивачем на підставі п. 4.3 договору жодного відношення до ст. 1048 ЦК України не має. Кошти у відповідності до умов договору позики від 01.06.2021 року надавались у іноземній валюті, але вартість має вираз у гривні, що підтверджується розпискою відповідача. Тому, обов`язок повернення коштів по зобов`язанню, що порушено та щодо застосування ст. 625 ЦК України випливає із принципу не розрахунку за отримане, згідно умов договору. Уклавши договір позики, отримавши кошти та надавши розписку про їх отримання відповідач тим самим підтвердив та надав погодження на виконання умов договору. Згідно умов договору від 01.06.2021 року відповідач повинен був повернути позику до 30.07.2021 року, але цього не зробив. При цьому п. 4.3 сторони договору передбачили відповідальність у розмірі 30% від суми позики, про що відповідач зазначив у розписці від 01.06.2021 року та зазначив, що у разі несвоєчасного повернення коштів він зобов`язується сплатити штраф та поставив власноручно підпис. Стосовно посилання відповідача на дію Закону від 15.03.2022 року №2120-ІХ зазначив, що обов`язок по поверненню боргу настав у позичальника ще 01.08.2021 року, а тому з того часу він несе відповідальність за невиконання умов договору. Дія Закону від 15.03.2022 року не поширюється на договірні відносини сторін та зобов`язання строк виконання по яких настав до моменту набрання чинності цим Законом. На підставі викладеного просив позов задовольнити. 27.09.2022 року від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких він зазначив, що оскільки прострочення за договором позики виникло у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України, відповідно до п. 15 «Прикінцевих положень» ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитовцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. 16.02.2023 року від представника позивача надійшла заява щодо судових витрат по справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2023 року у задоволенні клопотання відповідача про залучення в якості третьої особи [PERSON] відмовлено. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07.06.2023 року у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні та в порядку загального позовного провадження відмовлено. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Судом встановлено, що 01.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 8885 доларів США, що еквівалентно станом на 01.06.2021 року 244075,00 грн. Позичальник зобов`язався повернути отриману ним позику до 30.07.2021 року. Позивач свої зобов`язання за договором позики від 01.06.2021 року виконав у повному обсязі передавши відповідачу грошові кошти в сумі 8885 доларів США, що еквівалентно станом на 01.06.2021 року 244075,00 грн., що підтверджується розпискою від 01.06.2021 року. Встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання за договорами позики не виконав, суми позики у строк встановлений договорами позики від 01.06.2021 року (не повернув, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що 01.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 01.06.2021 року в сумі 8885 доларів США. При цьому, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Належний виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18). Позивач також просив стягнути штраф у розмірі 30% від суми позики, що становить 73222,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до п. 4.3 договору позики від 01.06.2021 року якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення боргу, а також штраф у розмірі 30% від суми позики, що складає 73222 грн. та 3% річних від простроченої суми. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф у розмірі 30% від суми позики в сумі 73222,00 грн. Заперечення відповідача стосовно того, що він підлягає звільненню від сплати штрафу на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» суд не приймає до уваги, оскільки в договорі було передбачено 30% штрафу у фіксованому розмірі 73222 грн. за невиконання умов договору, термін якого настав 30.07.2021 року та вказана сума не була нарахована позивачем у період воєнного стану. Так само і не приймаються заперечення відповідача стосовно звільнення від суми штрафу на підставі того, що в Україні було встановлено карантин, оскільки договір позики укладений 01.06.2021 року вже в період дії карантину і посилання відповідача на те, що позивач не має права вимагати стягнення з нього штрафу є необґрунтованими. З викладеного можливо зробити висновок про те, що на момент укладання договору відповідач вже знав про можливе ухилення від сплати штрафу на період дії карантину і таким чином, на даний час, умисно ухиляється від виконання умов договору. Позивач також просив стягнути 3% річних та індекс інфляції на підставі ст. 625 ЦК України, а також проценти на підставі ст. 1048 ЦК України за договорами позики від 01.06.2021, на що слід зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В частині стягнення з інфляційних втрат слід вказати, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті (гривні), а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. На підставі викладеного, індекс інфляції за договором позики від 01.06.2021 року стягненню не підлягає, оскільки сторони визначили суму позики в іноземній валюті, яка індексації не підлягає. Посилання позивача на те, що в договорі також визначений і еквівалент іноземної валюти не узгоджується з його позовними вимогами, оскільки позивач бажає повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, а не в еквіваленті до суми боргу. Окрім цього, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому зазначена норма права та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню - буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, варто мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалася. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. З урахуванням викладеного вимоги позивача про стягнення процентів на підставі ст. 1048 ЦК України задоволенню не підлягають. Що стосується 3% річних, то слід зазначити наступне. У разі невиконання зобов`язання стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних, відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, в якій зазначено, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. При цьому, 17.03.2022 року набрав чинності Закон від 15.03.2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». П.п. 2 п. 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК було доповнено пункти 18 і 19 згідно з якими: у період дії воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності визначеної ст. 625 ЦК України, а також обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Встановлено, що строк виконання договору позики від 01.06.2021 року настав 30.07.2021 року та відповідачем сума позики повернута не була. Отже, 3% річних підлягають нарахуванню за період з 31.07.2021 року по 23.02.2022 року від суми позики 8885 доларів США. Проценти річні від простроченої суми розраховуються за такою формулою: [Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка] / 100% / 365 днів * [Кількість днів] 8885 * 3 /100 /365 * 208 = 151,90 доларів США. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення 3% річних за період з 31.07.2021 року по 23.02.2022 року в сумі 151,90 доларів США. Доводи відповідача про те, що позивач не мав права нараховувати 3% річних на період карантину, так як пунктом 4 частини 3 розділу Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби від 17 березня 2020 року, встановлено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби, та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки ( штрафів, пені за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Однак, суд відхиляє доводи відповідача в цій частині, виходячи з наступного. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. по справі №127/15672/16, зазначено, що «статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові». Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих на заборгованість, не є неустойкою (штрафними санкціями, як то зазначає відповідач), а є особливою формою відповідальності відповідачів за прострочення повернення кредиту. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором позики достовірно встановлений судом, вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного, з урахуванням часткового задоволення позову, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму судового збору 3375,96 грн. (8885 доларів США станом на 12.07.2022 року становить 259929,79 грн. + штраф 73222 грн. + 151,90 доларів (станом на 12.07.2022 року становить 4443,82 грн.), 496,20 грн. за подачу позову про забезпечення позову та 300,00 грн. витрат на оплату послуг нотаріуса за отримання виписки з реєстру речових прав. Позивач також просив стягнути витрати на правову допомогу в сумі 58000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем на підтвердження надання йому правничої допомоги на суму 58000,00 грн., надано копію ордеру серії КС №095398, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1478/10 від 29.10.1998 року, копію договору №7 про надання правової допомоги від 21.12.2021 року, копію рахунку-фактури згідно з договором про надання правової допомоги №7 від 21.12.2021 року, копію акту №1 наданих послуг згідно з договором №7 про надання правової допомоги від 09.02.2023 року, копію квитанції про оплату від 14.02.2023 року на суму 58000,00 грн. Конституцією України кожному надано право на професійну правничу допомогу. Держава гарантує можливість отримати кваліфіковану допомогу в необхідному обсязі та формах. В процесі реалізації свого права на правничу допомогу учасники судового розгляду, як правило, несуть відповідні витрати на послуги професійних представників - адвокатів. Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу витрат, пов`язаних із розглядом справи. Процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір. Попри те, що право на відшкодування витрат закріплено в усіх процесуальних кодексах, а граничний розмір компенсації таких витрат законом не обмежений, розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їхнє відшкодування не є абсолютним. До складу витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, процесуальний закон відносить представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Компенсація витрат на правничу допомогу у цивільних справах здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Оскільки законодавство більше не містить встановленого граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, питання розподілу витрат пов`язане виключно із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). Згідно акту №1 наданих послуг згідно з договором №7 про надання правовї допомоги від 21.12.2021 року адвокатом Попович В.М., відповідно до договору про надання правової допомоги №7 від 21.12.2021 року була надана наступна правова допомога: Проведення наради із замовником щодо погодження тактики, перспектив та заходів, які вживатимуться виконавцем для захисту інтересів замовника при зверненні з позовом до [PERSON] у Голосіївському районному суді м. Києва (2 год., вартість 4000,00 грн.); Вивчення матеріалів з метою підготовки для складання заяви про забезпечення позову до [PERSON] (2 год., 4000,00 грн.); Аналіз законодавства з метою підготовки для складання заяви про забезпечення позову (2 год., 4000,00 грн.); Підготовка та складання заяви про забезпечення позову (4 год., 8000,00 грн.); Аналіз законодавства з метою підготовки для складання позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики (2 год., 4000,00 грн.); Підготовка та складання позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] (4 год., 8000,00 грн.); Підготовка та складання заяви про забезпечення позову по справі (2 год., 4000,00 грн.); Підготовка та складання відзиву на позовну заяву (4 год., 8000,00 грн.); Підготовка відзиву на апеляційну скаргу на ухвалу про забезпечення позову від 05.09.2022 року (2 год., 4000,00 грн.); Гонорар адвоката 10000,00 грн. Сплата всієї суми позивачем за надані послуги адвоката підтверджується квитанцією про оплату від 14.02.2023 року. Загальна сума 58000,00 грн. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. Відповідно до позиції висловленої у постанові КАС ВС від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Заперечень стосовно стягнення судових витрат від відповідача не надходило. Суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виключно за клопотанням іншої сторони (постанова Верховного Суду від 08.04.2019 року у справі №922/619/18). За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат в сумі 58000,00 грн.

Outcome: partial