Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

У квітні 2022 року [PERSON] звернулась до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Міністерства оборони України, [INFO] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Міністерства оборони України, [INFO] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на розгляд Запорізького районного суду Запорізької області. 18 листопада 2022 року вказана цивільна справа надійшла до Запорізького районного суду Запорізької області. Ухвалою суду від 23 листопада 2022 року по цивільній справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 27 січня 2023 року суд перейшов від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання по справі. Ухвалою суду від 04 квітня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання по суті. Позов [PERSON] до Міністерства оборони України, [INFO] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу її представник адвокат Біленко О.О. обґрунтував наступним. Наказом Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 41 від 28.02.2022 [PERSON] , провідного інспектора відділу забезпечення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, звільнено з роботи з 28 лютого 2022 року на підставі п. 6 ст.\~36 КЗпП України у зв`язку з її відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. Представник позивача вважає, що звільнення [PERSON] відбулось незаконно, оскільки позивач взагалі не знала про зміну істотних умов праці, про їх зміну вона не повідомлялась; до відома [PERSON] не було доведено, що організація, установа змінює місце своєї дислокації, розташування з одного населеного пункту в інший населений пункт; вона мала намір та бажає продовжувати працювати на своїй посаді, з якої її було незаконно звільнено; вона ніколи не висловлювала та не викладала в письмовому вигляді свою незгоду на продовження роботи в нових умовах через зміну її істотних умов, через переміщення організації, установи в іншу місцевість; позивачка не подавала заяву про звільнення та не надавала заяви про незгоду на продовження роботи. Також представник позивача наголошує на тому, що звільнення позивачки відбулось з істотним порушенням порядку, визначеного ст. 32 КЗпП України. Відповідач не дотримався імперативних вимог, виконання яких вимагається у разі звільнення з означених вище підстав. Крім того зазначив, що про існування наказу про звільнення від 28.02.2022 позивачу стало відомо тільки 29.03.2022. Відтак просив суд визнати вищевказаний наказ про звільнення [PERSON] незаконним та скасувати його, а також поновити [PERSON] на роботі. Також представник позивача зазначив, що у зв`язку з незаконним звільненням, відповідач повинен виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до уточненої заяви від 11.05.2023, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 274568,80 грн. (з розрахунку: 837,10\~грн. х 328 робочих днів, де 837,10 грн. середньоденна заробітна плата за останні два місяці, що передували звільненню, а саме: грудень 2021 року та січень 2022 року, а 328 робочих днів кількість робочих днів за період з дня звільнення по день розгляду справи по суті). Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Біленко О.О., своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явились. Раніше від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позивач підтримує позов та просить його задовольнити. Представник відповідача Міністерства оборони України у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у його задоволенні. Раніше від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено наступне. Міністерство оборони України не приймало ніяких кадрових рішень стосовно [PERSON] , стосовно праці [PERSON] кадрові рішення покладено та приймалися саме [INFO] . Тому представник відповідача вважає, що залучення Міністерства оборони України як відповідача є безпідставним та таким, що не відповідає приписам законодавства. Разом з тим зауважує, що позивачка не вибула 24.02.2022 разом з іншим особовим складом Луганського ОТЦКСП до нового місця розташування, хоча їй надавався додатковий час для самостійного переміщення, проте 28.02.2022 вона не з`явилась на роботі, при цьому вона не навела допустимих обставин неприбуття на роботу 24.02.2022 та невибуття до нового місця розташування Луганського ОТЦКСП, відтак наказ про звільнення [PERSON] є законним. Представник відповідача Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у його задоволенні. Раніше від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено наступне. У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та введеним в Україні воєнного стану з 24.02.2022, та так як Луганський ОТЦК за СП територіально розташовувався в Луганській області, яка в свою чергу межує з Російською Федерацією та де ведуться до теперішнього часу тяжкі бойові дії, керівництвом [INFO] прийнято рішення про передислокацію (переміщення) військовослужбовців та працівників ЗСУ [INFO] з метою збереження їх життя та здоров`я, відвернення наслідків бойових дій. Згідно пункту 5 наказу [INFO] № 69 від 24.02.2022, працівникам ЗСУ Луганського ОТЦК та СП та [INFO] , які відповідно до абз. 4 п.2 цього ж наказу, із незалежних від них обставин та факторів не мали можливості виїхати до нового місця розташування 24.02.2022, надано час для самостійного переміщення до нового місця розташування в термін до 12:00 год 28.02.2022. Також відповідно до абз. 3 пункту 2 наказу [INFO] № 69 від 24.02.2022, збір особового складу відбувався на території [INFO] до 12:00 24.02.2022 з подальшим централізованим виїздом до нового місця розташування о 13:00 24.02.2022. З 25.02.2022 розпочато виконання службових та функціональних обов`язків за новим місцем розташування. Позивачка не вибула 24.02.2022 разом з іншим особовим складом Луганського ОТЦКСП до нового місця розташування, хоча їй також надавався додатковий час для самостійного переміщення, проте і 28.02.2022 вона не з`явилася на роботі. У зв`язку з викладеним позивачку було звільнено з займаної посади 28.02.2022 на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Під час судового розгляду судом встановлено такі факти та відповідні ним правові відносини. На виконання ухвали суду від 27.01.2023 про витребування доказів, відповідачем [INFO] надано суду відомості з особової справи [PERSON] . Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] , [PERSON] з 12.01.2015 працювала у Луганському обласному військовому комісаріаті. Вказане також підтверджується копією Витягу з наказу Військового комісара Луганського обласного військового комісаріату (по стройовій частині) від 12.01.2015 № 6, відповідно до якого [PERSON] прийнято на роботу та призначено на державну службу спеціалістом 1 категорії відділу по роботі з особовим складом та громадськістю [INFO] . Згідно з записом № 23 у трудовій книжці серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , Луганський обласний військовий комісаріат з 1 листопада 2020 року переформовано в Луганський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки. Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , 01.11.2020 позивачка переведена провідним інспектором відділу забезпечення. Згідно з записом № 25 у трудовій книжці серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , 28.02.2022 позивачка на підставі Наказу ВК ЛОТЦКтаСП від 28.02.2022 № 41 звільнена з роботи у зв`язку із відмовою працівника від переведення в іншу місцевість разом з установою, пункт 6 ст. 36 КЗпП України. Вказане також підтверджується копією Витягу з наказу Військового комісара Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) від 28.02.2022 № 41, відповідно до якого [PERSON] , провідного інспектора відділу забезпечення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, звільнено з роботи з 28 лютого 2022 року відповідно до пункту 6 статті 36 Кодексу Законів про Працю України у зв`язку із відмовою працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Відповідно до ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Так, згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжено Указами Президента України. Статтею 36 КЗпП України передбачено, що «У період дії воєнного стану норми частини третьої статті 32 щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022». Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України № 2136-IX від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Разом з тим, як вже було встановлено судом, позивача звільнено з роботи 28.02.2022, а вищевказаний Закон України № 2136-IX від 15.03.2022 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» набрав чинності лише 24.03.2022. Із змісту вказаної вище норми законодавства вбачається, що роботодавець станом на 28.02.2022 повинен був дотриматись процедури завчасного повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України. Стосовно твердження відповідача Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про те, що Наказом Військового комісара Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 24.02.2022 № 69 було розпочато у Луганському ОТЦКтаСП організаційний захід, який передбачає зміну місця дислокації військової частини з одного населеного пункту в інший населений пункт; вирішено передислокувати Луганський ОТЦКтаСП; визначено час збору особового складу до 12:00 24.02.2022 із подальшим централізованим виїздом до нового місця розташування о 13:00 24.02.2022; вирішено з 25.02.2022 розпочати виконання службових та функціональних обов`язків за новим місцем розташування; працівникам ЗСУ Луганського ОТЦКтаСП, які із незалежних від них обставин та факторів не мають можливості виїхати до нового місця розташування 24.02.2022, надано час для самостійного переміщення до нового місця розташування в термін до 12:00 28.02.2022; доручено довести наказ до особового складу в частині, що його стосується, слід зауважити наступне. Судом встановлено, що зміст вищевказаного наказу не було доведено до [PERSON] . Вказане не було спростовано матеріалами справи та визнано представниками відповідачів у суді. Так того, всупереч вимог ст. 32 КЗпП України, матеріали справи не містять підтвердження того, що відповідач [INFO] своєчасно та належним чином повідомив позивача про наявність Наказу про передислокацію Луганського ОТЦКтаСП. Крім того, матеріали справи не містять доказів наявності згоди [PERSON] на переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу в іншу місцевість, а також її повідомлення про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці. Порушення процедури повідомлення про зміну істотних умов праці позивачки, відсутність її згоди на переведення на роботу в іншу місцевість та те, що від позивача не надходило незгоди на продовження роботи в нових умовах було визнано у судовому засіданні представником відповідача Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Також судом встановлено, що позивач з об`єктивних, поважних причин був позбавлений можливості з`явитися на роботу для виконання своїх посадових обов`язків безпосередньо за місцем роботи у зв`язку з бойовими діями, спричиненими військовою агресією Російської Федерації проти України, при цьому не відмовлявся виконувати її дистанційно, заяви про звільнення не надавав, а відтак вказані обставини перешкоджали відповідачу видати наказ про звільнення [PERSON] . Неявка позивача на роботу була викликана об`єктивними та поважними причинами, викликаними воєнними, бойовими діями, які спричинили реальну та дійсну загрозу його життю і здоров`ю. Отже, відсутність позивача на роботі була спричинена поважними причинами, а тому він не міг бути звільнений з роботи, посади без з`ясування дійсних причин його неявки та отримання від нього відповідних письмових пояснень. Відповідно до роз`яснення Національного агентства з питань державної служби; від 04.03.2022 № 149-р/з «Щодо нез`явлення державних службовців на роботу та надання їм відпусток під час воєнного стану, а також оформлення відносин із державними службовцями, яких зараховано до територіальної оборони», у разі невиходу на роботу такий факт має обліковуватись шляхом проставлення в табелі обліку робочого часу відмітки ІН, НЗ або І (в залежності від виду неявок). Якщо причина відсутності пов`язана із необхідністю убезпечити себе чи інших осіб від збройної агресії, загрози нападу, або іншим чином пов`язана із уникненням небезпеки його життю або здоров`ю, такі обставини, особливо в умовах воєнного стану, безперечно мають вважатися поважними. Таким чином, зважаючи на те, що позивач зареєстрований, проживає та працював у зоні ведення бойових дій, тобто в умовах безпосередньої загрози для його життя та здоров`я, які є надто небезпечними, то у випадку неявки його на роботу причини його неявки мали б визнаватися поважними та такими, що викликані непереборними обставинами, які не залежать від його волі. Таким чином, враховуючи вищевикладене, слід констатувати, що із боку відповідача мали місце порушення установленої Законом, зокрема, КЗпП України процедури звільнення позивачки. При цьому, звільнення з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 19.11.2020 у справі № 400/262/19. Суд, на підставі доказів, поданих сторонами, вказаних норм законодавства виходить із того, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що наявні всі підстави для визнання незаконним та скасування наказу Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по стройовій частині) Міністерства оборони України № 41 від 28.02.2022, яким звільнено з роботи з 28 лютого 2022 року [PERSON] , провідного інспектора відділу забезпечення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з її відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У зв`язку із задоволенням позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача, а відтак встановлення факту незаконного звільнення, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для поновлення [PERSON] на роботі на посаді провідного інспектора відділу забезпечення Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, з 01.03.2022. Щодо вимоги позовної заяви про стягнення з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 березня 2022 року по день ухвалення рішення суду (05 червня 2023 року) у розмірі 274568,80 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими постановою КМУ №\~100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто які передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка, відповідно до п. 8 розділу ІV Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абз. 1 п. 8, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 розділу ІV Порядку). Відповідно до абз. 3 п. 8 розділу ІV Порядку, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. 11.05.2023 до суду від представника позивачки надійшла уточнена заява з розрахунком заборгованості Луганського ОТЦКтаСП з виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON] , який не було спростовано відповідачем, тому він приймається судом як належний. Відповідно до розрахунку, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу складає 274568,80 грн. (328 робочих днів за період з 01 березня 2022 року наступного дня після звільнення до дня розгляду спору у суді 05 червня 2023 року х 837,10 грн. середньоденної заробітної плати). Середньоденна заробітна плата визначена з Довідки про нараховану заробітну плату за два останніх місяці перед звільненням № 837-ф-59 від 16.02.2023, відповідно до якої заробітна плата за останні два календарні місяці, що передували звільненню (грудень 2021 року та січень 2022 року) складала 34321,05\~грн. (грудень 2021 року 17348,14 грн., січень 2022 року 16972,91 грн.), а кількість фактично відпрацьованих протягом двох місяців робочих днів склала 41 день. Відтак середньоденна заробітна плата склала 837,10 грн. (34321,05 грн. / 41 день). З огляду на зміст наведених норм суд доходить висновку про необхідність задоволення позовної вимоги щодо стягнення з Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 274568,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, суд вважає, що судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача Луганського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Міністерства оборони України в сумі 4118,53 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved