Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 19 січня 2023 року представник позивача [PERSON] адвокат Степанюк Олександр Вікторович звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою : [ADDRESS] . За даною адресою з 2015 року зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка фактично з часу реєстрації жодного дня не проживала в даній квартирі. Малолітня [PERSON] проживає постійно з своєю матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 16 лютого 2023 року відкрито загальне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання. Від представника позивача надійшла заява, в якій просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав, викладених в заяві, просив позов задовольнити. Законний представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Від представника органу опіки та піклування Луцької міської ради надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Вказує, що заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки малолітня [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою проживання її батька [PERSON] , а тому не втратила право на користування житловим приміщенням. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. Згідно зі\~статтею 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. При вирішенні питання про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно із частиною четвертою\~статті 9 Житлового кодексу України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 Житлового кодексу України\~передбачає загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. Згідно з цією нормою при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до\~статті 72 Житлового кодексу України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Результат аналізу статей\~71,\~72 Житлового кодексуУкраїни\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований і проживає в житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] . Матеріалами справи встановлено, що 28.03.2018 року Луцькою міською радою прийнято рішення № 39/42 «Про безоплатне прийняття до комунальної власності територіальної громади м.Луцька житлового будинку, розташованого на [ADDRESS] ». Відомості щодо ордера, договору найму житла за адресою: [ADDRESS] в Луцькій міській раді відсутні. В даному житловому приміщенні зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована 11.02.2015 року за адресою проживання свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. В силу частини першої\~статті 6 Сімейного кодексу України\~правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 160\~Сімейного кодексу Українимісце\~проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із частиною другою статті 29\~Цивільного кодексу України\~фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. За змістом зазначених норм права, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21) зазначено, що: «крім того, право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини». Враховуючи вищевикладене, оскільки малолітня [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за місцем проживання свого батька [PERSON] сина позивача, який помер [INFO] , вона самостійно, в силу свого віку, не може визначати свого місця проживання, а забезпечення найкращих інтересів дітей є визначальним в справах про їх право на житло, то суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову. Крім того, позивачем не доведено, що реєстрація малолітньої [PERSON] , [INFO] , створює незручності чи порушує його права будь-яким чином. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про втрату права на житло малолітньою [PERSON] . \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed