Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-18 00:00:00

У березні 2023 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов вищевказаний позов, в якому позивач просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог вказано, що сторони 12.05.2015 зареєстрували шлюб. Мають двох спільних неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони з дітьми проживали разом, однак з лютого 2023 року відповідач забрала дітей, не відповідає на телефонні дзвінки, уникає зустрічей, з дітьми бачитись не дозволяє. Такі дії відповідача завдають шкоду інтересам дітей. Позивач вказує, що ним створено найкращі умови для дітей, вони проживали в окремому будинку з дитячими спальнями та ігровими кімнатами, усім забезпечені, мають тісний психологічний зв`язок з ним та його родичами. Відповідач перешкоджає зустрічам та спілкуванню, тому позивач звернувся з даним позовом до суду. 14.03.2023 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 31.03.2023 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 19.04.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 12.05.2023 на адресу суду надійшли пояснення відповідача [PERSON] , в яких вона визнає позов, проти його задоволення не заперечує. Вказує, що не може в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки має намір переїхати до Європи в пошуку роботи та довгий час буде відсутня в Україні, при цьому не бажає розривати соціальні зв`язки дітей з однолітками. 02.06.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду з поясненнями, в яких зазначив, що його робота пов`язана з відрядженнями, тому він не мав можливості з`явитись до Служби у справах дітей у визначений Службою час, а на його неодноразові пропозиції про зустріч у визначений ним термін, позивач отримав відмову. Також Службою відхилено його пропозицію про обстеження умов проживання дітей у присутності його батька. Служба у справах дітей підійшла до його питання формально. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. В судове засідання відповідач не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, позиція сторони суду зрозуміла. Представник третьої особи Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, також надано копію рішення виконавчого комітету від 13.06.2023 № 489. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. Сторони по справі з 12.05.2015 перебувають в шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного проживання сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 14.08.2015 року, актовий запис № 1190 та серії [NUMBER] від 16.02.2017 року, актовий запис № 645. [PERSON] є власником житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 15.03.2019, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Мельничук М.В., реєстровий номер 1-553, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 159634391 від 15.03.2019, номер запису про право власності: 30701636, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1772726532103. Згідно з витягами з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 2023/001427131, 2023/001427071, 2023/001427070 від 15.02.2023, [PERSON] , [INFO] , разом з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з копії її паспорта. Згідно рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 13.06.2023 № 489, вирішено вважати неможливим надання до суду висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , оскільки неможливо провести оцінку потреб родини, у зв`язку з тим, що мати дітей у телефонній розмові сповістила про перебування за кордоном, а батько дітей повідомив, що не знає коли повернеться до свого помешкання. У вказаному рішенні також зазначено, що 14.04.2023 шлюб між сторонами розірвано, мати дітей [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , а проживає по [ADDRESS] , в найближчій перспективі збирається переїхати до Європи. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За правилом ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України (СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У частині 1 статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ст. 141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Стаття 150 СК України передбачає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, у вказаній статті зазначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Згідно частин 1-2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні даної справи суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, позицій обох сторін (батьків) та висновок органу опіки та піклування, але насамперед виходить з інтересів самих дітей, враховуючи при цьому їх сталі соціальні зв`язки, місце проживання тощо. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який триває станом на день розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що матір дітей перебуває за кордоном, тому в повній мірі виконує свої батьківські обов`язки батько, сторони переймаються життям, здоров`ям, належним вихованням своїх дітей, відповідач визнає позов. В силу вимог ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд зазначає, що згідно з положеннями діючого сімейного законодавства сам по собі висновок органу опіки та піклування про недоцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з одним із батьків не є беззаперечною підставою для відмови в позові, оскільки цей висновок, по-перше - має рекомендаційний характер, по-друге - орган опіки та піклування в повній мірі не дослідив та не з`ясував обставин проживання дітей та їх батьків, по-третє - даний висновок не вирішує по суті питання, що є предметом даного позову та не містить альтернатив у його розв`язанні. Також суд звертає увагу на відсутність у вказаному висновку та в матеріалах справи будь-яких відомостей та доказів про порушення вимогами позову жодних прав та інтересів дітей та/або їх батьків, інших фізичних чи юридичних осіб, інтересів держави та суспільства. Варто зазначити, що саме по собі визначення місця проживання дітей відповідним органом влади (органом опіки та піклування або судом) має юридичне значення не тільки на час прийняття відповідного рішення, але і на час чинності (дії) такого рішення, оскільки батьки (один з батьків) в такому випадку мають змогу регулювати (вирішувати) питання пов`язані з вихованням, навчанням та розвитком дітей, забезпеченням належних умов проживання, сплату аліментів тощо. Окрім цього, законодавцем врегульовано в частині першій статті 161 СК України порядок вирішення питання про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, тому за відсутності належного обґрунтування відмова у затвердженні погодженого батьками порядку, тобто лише з формальних підстав, на переконання суду, свідчить про надмірне втручання держави у права та інтереси батьків. Таким чином, з метою забезпечення саме інтересів дітей, оскільки на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком не суперечить інтересам дітей, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених вимог повністю.

Outcome: approved