Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Прикарпатзахідтранс» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 17395 грн. 50 коп.; інфляційних втрат у розмірі 5866 грн. 44 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 66310 грн. 94 коп. Позовні вимоги мотивує тим, що 10 червня 2016 року позивач була прийнята на посаду прибиральника службових приміщень господарської групи Лінійної виробничо- диспетчерської станції "Новоград-Волинський" ДП «Прикарпатзахідтранс» (згодом перейменовано у ДП «Прикарпатзахідтранс» Південно-Західного акціонерного товариства трубопровідного транспорту нафтопродуктів, після чого перейменовано у Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс»). 18.06.2019 року позивачка була переведена на посаду машиніста з прання та ремонту спецодягу господарської групи лінійної виробничо-диспетчерської станції «Новоград-Волинський». 12.10.2021 року [PERSON] була звільнена за п. 1 ч. 1 ст. 1 ст. 40 КЗпП України - у зв`язку зі скороченням штату працівників, на підставі Наказу № 418-ЗВ про припинення трудового договору від 24 вересня 2021 року. При звільненні позивачки з роботи Товариством з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» не було проведено остаточного розрахунку. На момент звільнення, у зв`язку з невиплатою роботодавцем заробітної плати за виконану на посаді [PERSON] роботу, виникла заборгованість у розмірі 17395 грн. 50 коп., яка підлягає стягненню з відповідача. Також просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 5866 грн. 44 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (з 12.10.2021 по 30.05.2023 р.) в розмірі 66310 грн. 94 коп. Ухвалою суду від 07.06.2023 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, місце та дату судового засідання повідомлявся належним чином. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав, пояснень чи заперечень на позов не подав, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, дійшов наступних висновків. Суд встановив, що наказом №418-3В про припинення трудового договору (контракту) від 24.09.2021 року, [PERSON] звільнено 12.10.2021 р. згідно п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників. Відповідно до розрахункового листа борг по виплаті [PERSON] заробітної плати становить 17\~395,50 грн. На день ухвалення рішення у суду відсутні докази проведення повного розрахунку з позивачем. Згідно зі ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За нормами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать працівникові від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно із ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В день звільнення розрахунку з позивачем проведено не було. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. Враховуючи, що відповідач не надав суду жодного доказу на спростування твердження позивача про наявну заборгованість по виплаті заробітної плати, чи доказів про розмір такої заборгованості, позовна вимога щодо стягнення розрахункових коштів в сумі 17\~395,50 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення інфляційних втрат. Звертаючись з вимогою про стягнення інфляційних втрат позивач вказує, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період затримки виплати заробітної плати у сумі 5866,44 грн. Так, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, грошовим зобов`язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим необхідно вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, статтями 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм права вказує на те, що стягнення інфляційних збитків входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 296/1390/18 (провадження № 61-31178св18). Разом з тим, суд звертає увагу, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права». Вказані висновки також викладені у постанові Верховного суду від 15.04.2020 у справі №127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19), від 06.05.2020 у справі №349/643/17 (провадження № 61-11377св18 у справі). З огляду на викладене, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором стосовно позивача у цивільно-правових відносинах, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 5866 грн. 44коп. Відповідно до ст.117 КзПП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно із п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з отриманням вимог законодавства. Відповідно роз`ясненням, які містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В періоді, за який позивачу слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, кількість робочих днів становить 125 (за 6 місяців в період з 13 жовтня 2021 року по 12 квітня 2022 року включно) і включає в себе 12 робочих днів за жовтень 2021 року, 22 робочих дня за листопад 2021 року, 22 робочих дня за грудень 2021 року, 19 робочих днів за січень 2022 року, 20 робочих днів за лютий 2022 року, 22 робочих дня за березень 2022 року, 8 робочих днів за квітень 2022 року. Розмір середньої заробітної плати розрахований на підставі виписки від 16.05.2023 р. за звітний 2021 рік, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області. У серпні 2021 року було 21 робочих днів, заробітна плата становила 3402,65 грн. У вересні 2021 року було 22 робочих днів, заробітна плата становила 3402,68 грн. Отже середньоденна заробітна плата позивача становить (3402,65+3402,68) / (21+22) = 158,26 грн. Відтак, з відповідача на користь позивача належить стягнути 19\~782,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (125 днів х 158,26грн. = 19\~782,50грн.). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору в сумі 1073, 60 грн за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, з відповідача на користь держави, згідно вимог ст.141 ЦПК України, слід стягнути судовий збір в сумі 1073, 60 грн за позовну вимогу про стягнення заробітної плати, від сплати якої позивач звільнена.

Outcome: partial