Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-19 00:00:00

До Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 20.02.2023 надійшла постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 14.02.2023 про направлення справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, для продовження розгляду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.02.2023 прийнято справу до провадження судді Атаманюка Б.М., призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.03.2023 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 вересня 2018 року між [PERSON] , як довірителем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інвестбудсервіс» ЛТД», як повіреним, було укладено договір доручення № 1009/18-1. Розділом 1 «Терміни» визначено, що у цьому Договорі терміни вживаються у такому значенні: об`єкт - Нежитлове приміщення з проектним № 9, площею 10,26 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] ; договірна ціна - грошові кошти сплачені повіреному за здійснення юридичних дій з організації будівництва об`єкту, в тому числі винагороду в розмірі 20% за виконання зобов`язань за цим Договором. Договірна ціна є звичайною і відповідає рівню справедливих ринкових цін. Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] , а після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт і всі необхідні документи для оформлення права власності на нього. Право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. Пунктом 2.4. Договору визначено, що термін виконання доручення за цим Договором щодо організації будівництва, введення в експлуатацію будинку, передачі довірителю об`єкта і всіх необхідних документів для оформлення права власності на нього, встановлюється не пізніше кінця другого півріччя 2019 року. У пункті 5.2. Договору зазначено, що для виконання юридичних дій, передбачених п. 2.1., 2.2. цього Договору, довіритель сплатив повіреному договірну ціну у розмірі гривневого еквіваленту 20 520 (двадцять тисяч п`ятсот двадцять) доларів 00 центів США за курсом купівлі долара США в ПАТ «Приват Банк» на день оплати, яка включає винагороду повіреного, котра становить 20% за виконання зобов`язань за цим договором, що підтверджується відповідною довідкою повіреного про розрахунок. Сторони погодились, що договірна ціна за виконані юридичні дії, передбачені п. 2.1., 2.2. цього Договору, відповідає рівню справедливих ринкових цін. ТОВ «Торговий дім «Інвестбудсервіс» ЛТД» свої зобов`язання передбачені п.6.1. та 6.2. Договору щодо передачі [PERSON] об`єкту та підписання Акту прийому-передачі не виконав, незважаючи на ту обставину, що сплив термін виконання договору доручення встановлений п. 2.4. Договору, посилаючись на те, що будівництво Об`єкту не повністю завершене і багатоквартирний будинок не зданий в експлуатацію. Проте, як стало відомо позивачу, нежитлове приміщення з проектним № 9, площею 10,26 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] , яке було предметом Договору доручення, та приміщення інших вкладників, з невідомих причин було відчужене [PERSON] (одному із учасників «ТД «Інвестбудсервіс» ЛТД»), згідно нібито укладеного Договору купівлі-продажу майнових прав № 1 від 22 січня 2020 року. Різниця у площі приміщень зумовлена тим, що [PERSON] нібито придбав у ТОВ «Торговий дім «Інвестбудсервіс» ЛТД» (де він є засновником) цілий поверх нежитлового приміщення, інвесторами будівництва якого виступили як [PERSON] так і інші інвестори згідно розподілених часток по раніше укладених Договорах доручення. Натомість, доказів сплати грошових коштів самим [PERSON] не має, що свідчить про фіктивний характер укладеного договору, який був спрямований на позбавлення [PERSON] та інших інвесторів майнових прав на нежитлові приміщення. 08.06.2021р. [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення № 97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності був Договір іпотеки № 218 від 01.04.2020р., що укладений між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель). 28.10.2021 право власності на нежитлове приміщення № 97 площею 923 кв.м. (до складу якого входить нежитлове приміщення [PERSON] № 9 площею 10.26 кв.м.,) було погашене, підставою погашення права власності був поділ об`єкта нерухомого майна.\~ В подальшому, позивач дізнався, що в результаті поділу нежитлового приміщення 28.10.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 97-1 площею 118,8 кв.м., та нежитлове приміщення № 97-2 площею 804,1 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Тобто, [PERSON] є власником приміщень № 97-1 та № 97-2, до складу яких (одного із них) включено нежитлове приміщення № 9 площею 10,26 кв.м., право на яке належить [PERSON] .. З урахуванням вищезазначеного, позивач вважає, що оскільки у [PERSON] виникло право на об`єкт інвестування з моменту виконання своїх зобов`язань та завершення будівництва, враховуючи те, що ТОВ «Торговий ДІМ «Інвестбудсервіс» ЛТД» не надав [PERSON] документи передбачені за договором доручення, які необхідні для реєстрації права власності на неї, проте надав такі документи [PERSON] , то позивач має право на витребування нежитлового приміщення № 9 площею 10,26 кв.м. у добросовісного набувача - [PERSON] . Відтак, позивач просить суд, витребувати із володіння відповідача [PERSON] на користь [PERSON] належне їй нежитлове приміщення № 9 площею 10,26 кв.м., характеристики та розміщення якого відображене у Додатку № Договору доручення № 1009/18-1, яке входить до складу нежитлових приміщень №97-1 площею 118,8 кв.м. та № 97-2 площею 804,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та стягнути понесені судові витрати. Відповідач скористався правом подання відзиву на позов, в якому просить суд у задоволення позову [PERSON] \~ відмовити. На обґрунтування відзиву зазначено, що майно як таке не існує, оскільки об`єкт не введено в експлуатацію, що виключає можливість існування нерухомого майна як об`єкта речових прав, а позивач не є власником майна, оскільки не набув такого статусу у порядку, визначеному ст. 331 ЦК України. Умови, передбачені п. 2.1, 2.6, 6.2 Договору сторонами такого договору не виконані, а позивач намагається підмінити судовим рішенням правовстановлюючі документи на майно, права на отримання яких у позивача немає. Твердження позивача, що відповідач незаконно набув право власності на об`єкт, який належить їй на підставі Договору доручення №1009/18-1 не підтверджене жодними доказами. Позивач доручила повіреному за винагороду здійснити всі юридичні дії по організації будівництва об`єкту, а саме нежитлового приміщення з проектним №9 площею 10,26 кв. м, що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] . При цьому, до позовної заяви долучено копію Декларації про початок виконання будівельних робіт багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення поштова/будівельна адреса: [ADDRESS] ). Жодних доказів щодо того, що відповідач володіє безпосередньо майном, яке є предметом Договору доручення №№1009/18-1, у матеріалах справи немає. Аналогічно, у матеріалах справи відсутні докази того, що повірений за договором вчинив будь-які дії щодо організації будівництва об`єкту позивачки. Окрім того, адреса майна, яке повинно бути передано у власність за Договором доручення №1009/18-1, та адреса майна, що перебуває у власності відповідача, є різними. На підставі наведених обставин, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Федьків В.Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник відповідача\~ адвокат Щадей Н.В. у судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову з підстав зазначених у відзиві, додатково зазначила, що докази щодо витрат на правову допомогу понесені відповідачем, будуть подані до суду протягом 5 днів. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10 вересня 2018 року між [PERSON] , як довірителем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Інвестбудсервіс» ЛТД», як повіреним, було укладено договір доручення № 1009/18-1. Розділом 1 «Терміни» визначено, що у цьому Договорі терміни вживаються у такому значенні: об`єкт - Нежитлове приміщення з проектним № 9, площею 10,26 кв.м., що знаходиться в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] ; договірна ціна - грошові кошти сплачені повіреному за здійснення юридичних дій з організації будівництва об`єкту, в тому числі винагороду в розмірі 20% за виконання зобов`язань за цим Договором. Договірна ціна є звичайною і відповідає рівню справедливих ринкових цін. Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору довіритель доручає, а повірений зобов`язується за винагороду здійснити від імені та за рахунок довірителя всі юридичні дії по організації будівництва об`єкта, розташованого за адресою: будинок [ADDRESS] , а після введення в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку передати довірителю об`єкт і всі необхідні документи для оформлення права власності на нього. Право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. Пунктом 2.4. Договору визначено, що термін виконання доручення за цим Договором щодо організації будівництва, введення в експлуатацію будинку, передачі довірителю об`єкта і всіх необхідних документів для оформлення права власності на нього, встановлюється не пізніше кінця другого півріччя 2019року (а.с.5-6). Згідно копії довідки про стан розрахунку згідно договору доручення [PERSON] здійснила повний розрахунок на поточну дату 10.09.2018 згідно договору доручення №1009/18- від 10.09.2018 (а.с.7-8). Також судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 301898734, 08.06.2021 [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення № 97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності був Договір іпотеки № 218 від 01.04.2020, що укладений між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель), який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міської нотаріального округу Шевченко Е.В.(а.с.13-14). 28.10.2021 за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 97-1 площею 118,8 кв.м., та нежитлове приміщення № 97-2 площею 804,1 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-19). Між сторонами виник спір з приводу володіння нерухомим майном - нежитловим приміщенням № 9 площею 10,26 кв.м., характеристики та розміщення якого відображені у Договорі доручення № 1009/18-1, яке входить до складу нежитлових приміщень №97-1 площею 118,8 кв.м. та № 97-2 площею 804,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна у відповідача виникло на підставі фіктивного правочину, який при цьому позивачем не оспорюється. Вирішуючи спір між сторонами по суті, суд зазначає наступне. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Оспорювані (або відносно дійсні) є правочини, недійсність яких прямо не встановлена законом, але якщо зацікавлена особа оспорює такий правочин, він може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215ЦК). На відміну від нікчемного, оспорюваний правочин у момент вчинення породжує для його сторін цивільні права та обов`язки, а тому є дійсним. Проте порушення умов дійсності правочинів у момент вчинення зумовлює можливість оспорення їх зацікавленою особою і винесення судом рішення про його недійсність. Як зазначалося, відповідач [PERSON] набув право власності на нежитлове приміщення № 97 загальною площею 923 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації права власності був Договір іпотеки № 218 від 01.04.2020р., що укладений між [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодержатель), який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міської нотаріального округу Шевченко Е.В.. Зазначений правочин ніким не оспорений, не дійсним не визнавався. Презумпція правомірності правочину визначена в ч. 1 ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З урахуванням презумції правомірності правочину, суд вважає, що відповідач набув право власності на спірне майно підставі правомірного правочину. При цьому, враховуючи принцип диспозитивності судового процесу (ст. 13 ЦПК України) та межі заявлених позовних вимог в цій справі, суд не дає оцінку такому правочину, та вважає відповідача законним власником майна, яке набуте ним на підставі такого правочину. На противагу тверджень позивача, суд зазначає, що укладений нею договір доручення від 10.09.2018 № 1009/18-1 не є документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно. При цьому, суд, не вдаючись до правової оцінки такого договору, звертає увагу позивача, що за цим договором доручення право власності довірителя на об`єкт підлягає оформленню після введення в експлуатацію багатоквартирного будинку в цілому. Тобто, за наслідками реалізації цього договору сторонами, у позивача могло виникнути право власності на нерухоме майно, проте цього не відбулося. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). В постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію, згідно якої задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (постанова Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 752/13695/18). З аналізу наданих сторонами доказів та спірних правовідносин слідує, що позивач, не будучи власником спірного майна, і не оспорюючи підставу набуття права власності на таке майно відповідачем, заявив віндикаційний позов про витребування майна у власника, що суперечить вищезазначеним нормам законодавства та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed