Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, який в травні 2023 року уточнив та просив суд постановити рішення, яким розірвати шлюб між ним, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26 квітня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №234; визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з ним; встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина, та стягнути з [PERSON] аліменти на користь батька [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 квітня 2003 року. Від зазначеного шлюбу у сторін народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, стосунки між ними не склались у зв`язку з різними поглядами на життя, а з грудня 2021 року остаточно припинились, з того часу сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Після остаточного розірвання фактичних шлюбних відносин за обопільно досягнутою згодою на той час, сторони вирішили, що діти залишаться проживати з матір`ю, а батько матиме можливість вільного спілкування із дітьми та зустрічей з ними. Однак, поступово діти почали все більше часу проживати з позивачем, оскільки у відповідача почалися часті нервові зриви у зв`язку із загостренням воєнної обстановки у країні, вона перебуває у стані постійної тривоги та знервованості, що негативно впливає на емоційний стан дітей, відбуваються постійні сварки та конфлікти, з часом вона перестала належним чином приділяти увагу дітям, почала байдуже відноситись до своїх батьківських обов`язків відносно виховання неповнолітніх дітей, жодним чином не цікавиться їх життям, здоров`ям, навчанням та розвитком. На фоні зазначених обставин діти повністю переїхали проживати до позивача, спілкуватися із матір`ю відмовляються. Позивач самостійно займається вихованням та утриманням дітей, забезпечує їх матеріально та піклується про них, контролює стан здоров`я, виявляє інтерес до їх внутрішнього світу, забезпечив дітям комфортне житло, в якому створені належні умови для їх проживання та їх розвитку. Старший син подружжя [PERSON] , [INFO] на разі перебуває за кордоном. [PERSON] вважає, що з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання молодшого сина разом з ним, чи негативно впливали на його виховання та розвиток. У свою чергу відповідач з грудня 2021 року мешкає окремо, її особисті речі за місцем мешкання позивача відсутні. Певний час відповідач телефонувала та приїздила до сина, інколи забирала його на вихідні до себе, однак, поступово подібні обставини почали негативно впливати на психологічний стан дитини, він став роздратованим, оскільки відносин між матір`ю та дитиною кардинально не змінилися, відбуваються постійні конфліктні ситуації між ними. Вищенаведене свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітнього сина, дитина не повинна страждати через розлучення батьків. Також позивач зазначає, що він є матеріально забезпечений, окрім дітей у нього іншої сім`ї не має, повністю присвячує себе дітям. Вважає, що визначення місця проживання малолітнього сина з ним та встановлення факту його перебування на його самостійному вихованні, з відібранням сина у матері без позбавлення її батьківських прав, є необхідним задля забезпечення захисту, перш за все, прав та інтересів дитини. Позивач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі(а.с.24). Відповідачка [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, у якому просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала частково (а.с.23). У відзиві відповідач зазначила, що дійсно, з грудня 2021 року вони із позивачем остаточно фактично припинили шлюбні стосунки. З того часу проживають окремо, спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають. Перший час діти проживали разом із відповідачем однак, поступово діти почали все більше часу проживати із батьком, це їх особистий вибір, вони вже у достатньо дорослому віці, щоб розуміти значення своїх дій та відповідач не в змозі на дані обставини впливати. Зазначила, що позивач у справі гарний батько, він дійсно піклується про дітей, забезпечує їх усім необхідним, створив належні умови для їх проживання та розвитку, вони дійсно перебувають на повному його самостійному вихованні та утриманні. Поряд з цим зазначила, що вона проти того щоб з неї стягували аліменти, оскільки її дохід позбавляє її змоги повноцінно забезпечувати своїх дітей всім необхідним, а позивач, у свою чергу, має таку змогу. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 26 квітня 2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, було складено відповідний актовий запис №234 та видано відповідне свідоцтво(а.с.5). Від шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] (а.с.6) та [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Спільне життя між сторонами не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, з грудня 2021 року шлюбні відносини остаточно припинились. Згідно із ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Встановлено, що між сторонами відсутні будь-які взаємні сімейно-шлюбні обов`язки, оскільки кожен з подружжя почав фактично жити окремим життям. Відповідно до ч. 2ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка на розірвання шлюбу згодна, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі та суперечили б інтересам обох з подружжя та дітей. На підставі наведеного, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що сім`я сторін носить формальний характер і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Відповідно до ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Судом встановлено, що батьком були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] самоусунулася від виховання дітей. Відповідно до ч.1, 2 та 3ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. На вказаній відмінності визначення місця проживання дитини при наявності спору між батьками від залишення дитини з одним із батьків при відсутності спору наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19). Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). Так, ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647/98). На підставі ч. 1 ст. 160 СК України, оскільки спору між батьками відносно місця проживання малолітнього [PERSON] немає, відповідачка позовні вимоги визнала, малолітній [PERSON] перебуває на повному утриманні батька, а отже [PERSON] самостійно виховує свого малолітнього сина, суд вважає, що малолітнього [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати з батьком [PERSON] . Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, оскільки остання свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям та розвитком. Така міра буде відповідати найкращим інтересам дітей. Відібрання дитини у контексті ст.162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року у справі № 548/228/19-ц (провадження № 61-20854св21). Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів, який набрав чинності 08 липня 2017 року, до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України внесено зміни, згідно яких розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заперечуючи щодо стягнення аліментів, відповідач, поряд з цим, не заперечує обставини того, що діти проживають із батьком, який самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей. При визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище відповідача, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Згідно ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, суд враховує ті обставини, що в державі постійно відбувається зростання споживчих цін, у зв`язку з чим, збільшуються витрати, які несе позивач на утримання неповнолітніх дітей. Відповідачка не подала докази існування обставин, які істотно обмежують її працездатність, докази існування інших обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, що дозволяє зробити висновок про її спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей, з врахуванням суми прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. А тому враховуючи зазначені положення закону, суд вважає за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до припису ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: approved