Jurisdiction: civil
Date: 2023-06-07 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 06.09.2021 головним державним інспектором сектору з питань державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю Управління Держпраці у Рівненській області Біловолом Олександром Миколайовичем було проведено інспекційне відвідування у ФОП [PERSON] , за місцем провадження його господарської діяльності, а саме: [ADDRESS] . За результатами проведеної перевірки було складено акт інспекційного відвідування за №РВ733/245/АВ, протокол про адміністративне правопорушення за №РВ733/245/АВ/П/ПТ, припис про усунення виявлених порушень законодавства, а також винесено попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення [PERSON] та [PERSON] були допущені до роботи без укладення трудових договорів, оформлених наказами чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Постановою Гощанського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2021 року у справі №557/1552/21 його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, та звільнено від адміністративної відповідальності, у зв`язку із малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Провадження у справі закрито. Згідно постанови Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 16.02.2022 у справі №557/1552/21 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Гощанського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2021 року скасовано, а провадження у справі відносно нього закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП. Крім того, 13.09.2021 він звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Рівненській області, в якому просив: -визнати протиправними дії відповідача щодо проведення про визнання протиправними дій відповідача щодо проведення інспекційного відвідування 31.08.2022 та складення за результатами його проведення акта інспекційного відвідування; -визнати протиправним та скасувати акт інспекційного відвідування від 06.09.2022 № РВ733/245/АВ; -визнати протиправним та скасувати протокол про адміністративне правопорушення від 06.09.2021 № РВ733/245/АВ/П/ПТ; -визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245/АВ/П; -визнати протиправним та скасувати попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245. Ухвалою суду від 15.09.2022 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування Акта та протоколу про адміністративне правопорушення. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі №460/12931/21 позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано спірні припис та попередження. Згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2023 року №460/12931/21 апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.09.2022 - без змін. Стверджує, що внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, порушенні звичного гармонійного стилю життя та інтенсивного душевного потрясіння. У нього порушився нормальний хід життя. Він постійно перебуває в стресі, оскільки півтора роки поневірявся по судових інстанціях, щоб довести свою невинуватість у скоєнні адміністративного правопорушення. Це все призвело до порушення сну, нестійкого настрою. Багато часу та здоров`я було потрачено на судовий розгляд двох справ, похід до адвоката за наданням правової допомоги. Емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення стали для нього наслідком проведеної перевірки працівниками Управління Держпраці в Рівненській області та прийняття незаконних ним рішень. Адже він вважає себе законослухняним громадянином, який ніяким чином не порушує вимог законодавства, своєчасно сплачує податки до бюджету і т.д. Ураховуючи наведене, позивач просить суд стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди 50 000, 00 грн. Ухвалою суду від 24 лютого 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання. 23 лютого 2023 року відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, згідно з яким останній вважає, що позивачем не доведено усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. У зв`язку з чим просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 13 квітня 2023 року від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Управління Держпраці в Рівненській області заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними чи фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті. Позивач та його представник у судовому засіданні 08 червня 2023 року підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представники відповідачів у судовому засіданні засіданні 08 червня 2023 року заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, судом встановлено таке. 06 вересня 2021 року головним державним інспектором сектору з питань державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю Управління Держпраці у Рівненській області Біловолом Олександром Миколайовичем було проведено інспекційне відвідування у ФОП [PERSON] , за місцем провадження його господарської діяльності, а саме: [ADDRESS] . За результатами проведеної перевірки було складено акт інспекційного відвідування за №РВ733/245/АВ, протокол про адміністративнеправопорушення за №РВ733/245/АВ/П/ПТ, припис про усунення виявлених порушень законодавства, а також винесено попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю. Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення [PERSON] та [PERSON] були допущені до роботи без укладення трудових договорів, оформлених наказами чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. До протоколу було додано витяг з акту позапланового заходу від 06.09.2021. Відповідно до опису виявлених порушень, наведених в акті інспекційного відвідування за № РВ733/245/АВ від 06.09.2021, [PERSON] ставилися у вину порушення вимог ч. 1 ст.\~21\~КЗпП Українита ст.24 КЗпП України. Зокрема, в акті зазначалося, що на момент проведення інспекційного відвідування о 12 годині 15 хвилин 31.08.2021 за місцем провадження господарської діяльності на автомийці « [INFO] », що знаходиться за адресою [ADDRESS] , на робочих місцях перебували [PERSON] та [PERSON] , які виконували прибирання території автомийки. Від надання письмових пояснень відмовилися. В спілкуванні з інспекторами праці вказані працівники повідомили, що є працівниками ФОП [PERSON] . Також зазначається, що на момент проведення інспекційного відвідування не надано жодних документів, які підтверджують оформлення трудових відносин між ФОП [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , які 31.08.2021 виконували посадові обов`язки прибиральників. Таким чином, трудові відносини між ними не укладені. Також відсутні договори про стажування за індивідуальною програмою. У подальшому, Постановою Гощанського\~районного суду\~Рівненської області\~від 29\~листопада 2021\~року у\~справі №557/1552/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, та звільнено його від адміністративної відповідальності у зв`язку із малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Провадження у справі закрито. Не погодившись із прийняти рішенням, [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку. Згідно постанови Рівненського апеляційного суду від 16.02.2022 у справі №557/1552/21 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, постанову Гощанського районного суду Рівненської області від 29 листопада 2021 року скасовано, а провадження у справі відносно [PERSON] закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.41 КУпАП. У постанові суду зазначається, що судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є неповнолітніми, що стверджується наявними у матеріалах справи свідоцтвами про народження. Працівниками Управління Держпраці вік [PERSON] та [PERSON] не встановлювався, а пояснення у них були відібрані за відсутності їх батьків, а тому не можуть братися до уваги та підтверджувати обставини, які викладені у протоколі про адміністративне правопорушення. Крім того, вказані особи, в силу свого віку (14 років) та норм трудового законодавства, зокрема, ст.\~188\~КЗпП Українита ст.\~21\~Закону України\~"Проі охорону дитинства", не можуть бути прийняті на роботу. Свідок [PERSON] в судовому засіданні місцевого суду пояснила, що вона є матір`ю неповнолітнього [PERSON] . Її син товаришує з [PERSON] , який часто бере його з собою на риболовлю, інші місця. У той день її син також і був із [PERSON] , але ніякої роботи він не виконував. На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність у діях [PERSON] , складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 41 КУпАП. Вина [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, належними та допустимими доказами не доведена, а обставини, зазначені у протоколі, не підтверджені. Крім того, 13.09.2021 [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Рівненській області, в якому просив: -визнати протиправними дії відповідача щодо проведення про визнання протиправними дій відповідача щодо проведення інспекційного відвідування 31.08.2022 та складення за результатами його проведення акта інспекційного відвідування; -визнати протиправним та скасувати акт інспекційного відвідування від 06.09.2022 № РВ733/245/АВ; -визнати протиправним та скасувати протокол про адміністративне правопорушення від 06.09.2021 № РВ733/245/АВ/П/ПТ; -визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245/АВ/П; -визнати протиправним та скасувати попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245. Ухвалою суду від 15.09.2022 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування акта та протоколу про адміністративне правопорушення. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року у справі № 460/12931/21 позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано спірні припис та попередження. Суд першої інстанції дійшов висновку, що [PERSON] не було допущено порушень вимог КЗпП України в частині фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору. Враховуючи викладене, припис Управління Держпраці у Рівненській області про усунення виявлених порушень законодавства про працю №РВ733/245/АВ/П від 06.09.2021 та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю №РВ733/245 від 06.09.2021 є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Частиною 1 статті 2\~КАС Українивизначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача Отже, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають до задоволення. Дане судове рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, який вважав, що воно прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2023 у справі №460/12931/21 апеляційну скаргу Управління Держпраці у Рівненській області залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15.09.2022 - без змін. У постанові суду апеляційної інстанції звертається увага, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Також, у постанові зазначається, що відповідачем не надано належних доказів вчинення позивачем інкримінованого йому правопорушення, а саме копії відеофіксації проведення інспекційного відвідування [PERSON] 31.08.2021, у зв`язку з її знищенням через системний збій комп`ютерної техніки інспектора, який проводив позаплановий захід. Матеріали справи не містять жодних доказів виконання [PERSON] та [PERSON] будь-яких робіт за дорученням керівника, з фіксацією конкретного графіку роботи з погодинною організацією праці, обліком робочого часу та необхідністю дотримання виконавцем певного трудового розпорядку, що свідчить про відсутність трудових відносин, ознаками яких є також систематичність та тривалий характер виконання трудової функції. Крім того, зазначається, що враховуючи вимоги ст. 78 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в процесі розгляду справи відповідачем не надано належних та достатніх доказів того, що оскаржені Припис та Постанова прийняті з додержанням вимог законодавства. Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої І інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи. Згідно частини першої статті 242\~КАС України,рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права. Відповідно до частин першої - четвертої статті 242\~КАС України,рішення\~суду повинно\~бути законним\~і обґрунтованим.\~Законним є\~рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права при\~дотриманні норм\~процесуального права.\~Обґрунтованим є\~рішення,\~ухвалене судом\~на підставі\~повно і\~всебічно з`ясованих\~обставин в\~адміністративній справі,\~підтверджених тими\~доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає. Підсумовуючи, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні. Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, судові рішення, ухвалені за результатами розгляду справ №557/1552/21 та №460/12931/21 у даному випадку мають преюдиціальне значення, факт неправомірності прийняття відповідачем спірних рішень (протокол про адміністративне правопорушення №РВ733/245/АВ/П/ПТ, припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245/АВ/П, попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245) підтверджені відповідними рішенням суду та не підлягають доведенню. \~ \~ \~ \~ Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг». У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі №233/3464/17. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Стаття 1172 ЦК України вказує, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Суд зазначає, що позивачем доведено факт неправомірності прийняття відповідачем спірних рішень: протоколу про адміністративне правопорушення №РВ733/245/АВ/П/ПТ, припису про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245/АВ/П, попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю від 06.09.2021 № РВ733/245). Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як зазначив позивач у позовній заяві, йому була спричинена моральна шкода, зокрема, у нього було порушено звичний гармонійний стиль життя та інтенсивне душевне потрясіння. У [PERSON] порушився нормальний хід життя. Він постійно перебував в стресі, оскільки півтора роки поневірявся по судових інстанціях, щоб довести свою невинуватість у скоєнні адміністративного правопорушення. Це все призвело до порушення сну, нестійкого настрою. Багато часу та здоров`я було потрачено на судовий розгляд двох справ. Емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення стали для нього наслідком проведеної перевірки працівниками Управління Держпраці в Рівненській області та прийняття незаконних ним рішень. Адже він вважає себе законослухняним громадянином, який ніяким чином не порушує вимог законодавства та своєчасно сплачує податки до бюджету. Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Суд звертає увагу що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення накладеного штрафу. Вказані правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Суд також наголошує, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 50 000 грн. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Слід також зазначити, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. На підставі\~наведеного вище,\~враховуючи зокрема\~тривалість вчинення\~позивачем дій\~щодо захисту його порушених прав у суді, у зв`язку з неправомірним прийняттям відповідачем Управлінням Держпраці у Рівненській області рішення, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 5\~000, 00 грн є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем 1 позивачу моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з притягненням його до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв та в порушенні нормальних життєвих зв`язків. При цьому, така шкода підлягає стягненню з держави України через органи казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України, що узгоджується з правовим висновком, який викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.

Outcome: partial